VASSULA RYDÉN

HIMLEN ER VIRKELIG
HELVEDE LIGESÅ

EN ØJENVIDNEBERETNING
OM DET DER SKAL KOMME

Himlen er virkelig,
helvede ligeså

Oversat af
foreningen Sandt Liv i Gud Danmark

www.tlig.org/da

Originaltitel
Heaven is Real,
But So is Hell

© Copyright
Vassula Rydén
Alle rettigheder forbeholdt

Den originale engelske tekst i True Life in God budskaberne er
udstyret med de kirkelige godkendelser, Imprimatur og Nihil Obstat.
Brugen til oversatte tekster er gyldig, når oversættelsennøjagtigt
reflekterer den originale engelske tekst.

Vassula Rydén er ikke ansvarlig for fejl i denne oversættelse eller
variationer i forhold til den originale engelske tekst, som denne
bog måtte indeholde. Med hensyn til citater fra Sandt liv i Gud
budskaberne henvises til den originale håndskrevne udgave.

Alle bibelreferencer henviser til
Det Danske Bibelselskabs udgave fra 1992

2. udgave udgivet 2025

ISBN: 9 788799 174690

Himlen er virkelig,
helvede ligeså

Oversat af foreningen Sandt Liv i Gud Danmark

www.tlig.org/da

Originaltitel
Heaven is Real,
But So is Hell

© Copyright, Vassula Rydén
Alle rettigheder forbeholdt

Den originale engelske tekst i True Life in God budskaberne er udstyret med de kirkelige godkendelser, Imprimatur og Nihil Obstat Brugen til oversatte tekster er gyldig, når oversættelsennøjagtigt reflekterer den originale engelske tekst.

Vassula Rydén er ikke ansvarlig for fejl i denne oversættelse eller variationer i forhold til den originale engelske tekst, som denne bog måtte indeholde. Med hensyn til citater fra Sandt liv i Gud budskaberne henvises til den originale håndskrevne udgave.

Alle bibelreferencer henviser til Det Danske Bibelselskabs udgave fra 1992

2. udgave udgivet 2025

ISBN: 9 788799 174690

“Forfatteren skriver med ydmyghed, men lader ingen i tvivl om ægtheden af sine budskaber... Det ultimative budskab i denne genre er at opmuntre troende, der befinder sig i en tilstand af stress, til at holde ud i deres tro og være modtagelige for Guds kærlighed ... Bogen er letlæselig, skrevet i et klart sprog og med oprigtighed.”

Kardinal Prospero Grech, Inside the Vatican, januar 2014

Vassula Rydén er græsk født og opvokset i Egypten og i Schweiz. Senere giftede hun sig med en svensk mand, og i over 20 år tilbragte hun det meste af sin tid i Afrika og Asien, hvor hun levede livet som diplomatfrue. Hendes dage gik med selskabelighed og med at male og spille tennis. Det var et liv i trivsel og uden stress.

Alt dette skulle forandres dramatisk i november 1985, da der uden varsel blev vendt op og ned på hendes liv med tilsynekomsten af hendes skytsengel, Daniel, som bragte et kald til hende om at hellige sit liv til at tjene Gud, hvilket hun har gjort siden den dag.

Denne bog er hendes fortælling.

Himlen er virkelig, helvede ligeså indeholder en førstehånds-beskrivelse af Guds og Hans Engles og af Satans og hans dæmoners overnaturlige verden. Den bringer et rettidigt og kritisk budskab til vor verden og vil være én af de mest tankevækkende bøger, du nogensinde vil læse.

Vassulas åndelige rejser har åbenbaret dybt vigtige budskaber til menneskeheden, som stort set har været skjulte indtil nu. Her vil læseren finde svar på mange af de spørgsmål, som mennesker har spurgt om i tusinder af år.

Er der en Himmel ... og et Helvede og noget derimellem?

Hvis Gud er god, hvorfor tillader Han, at vi lider?

Bliver der til sidst en guddommelig retfærdighed?

Vassula har set den overnaturlige verden og har oplevet de skjulte kræfter, der påvirker hvert et øjeblik i vore liv. Denne bog er fortællingen om hendes forbløffende møder og deres betydning for os alle. Nogle gange rystende, men altid håbefuldt giver den os et glimt af Guds kærlighed og retfærdighed og af det, der skal komme.

Forord

Himlen er virkelig, helvede ligeså

Vassula Rydén er et fænomen i nyere kirkehistorie. Profeter er kendt i Det Gamle Testamente, i Ny Testamente og i den tidlige Kristne Kirke, men levede et forholdsvis udslukt liv indtil den profetiske nådegave blussede op i form af den middelalderlige visionsgenre. Profetnådegaven fik en ny genopvækkelse i Pinsetraditionerne, og har haft et velkendt liv her. Vassulas historie er usædvanlig, for så vidt at hun er ortodoks, og den profetiske tradition er mindre kendt her.

Vassula oplevede sin kaldelse, ikke som resultat af en for hende eksotisk karismatisk bevægelse, men gennem en personlig vej. Hun kommer fra en ikke-kirkelig baggrund, men efter en personlig omvendelse, der involverede en åbenbaringsoplevelse fra hendes skytsengel, begyndte hun at ændre sit liv og nedskrive budskaber fra Kristus, Gud Fader, Gud Helligånd og Jomfru Maria. Det er nu blevet til tretten bind med åbenbarede budskaber, der er oversat til over 40 sprog. Et stort antal forskere har skrevet om Vassulas historie og fremhæver den som unik.

I denne bog fortæller Vassula Rydén for første gang selv om sin utrolige vandring fra feteret tennisspiller og moderne diplomatfrue til vor tids kendteste profetskikkelse. Som man kan læse i denne bog har det ikke været nogen let vej for hende, men udfordringerne har ledt til, at tusinder af mennesker, der havde mistet deres tro – eller aldrig havde nogen – nu søger at leve Et Sandt Liv i Gud.

Flere af de store kirker har undersøgt hendes budskaber og finder ingen dogmatiske fejl, de kan sætte fingeren på, selvom det – profetgenren tro – ikke leder til nogen kritikløs godkendelse af Vassula. Den slags er de afdøde åndelige heltes privilegium.

Begge af os, der skriver dette forord, arbejder analytisk og systematisk i vore respektive gerninger, Niels Christian som forsker på Syddansk Universitet, og Jarle som ledende præst i Pinsekirken i København. Nogen synes, vi er for analytiske. Men begge har vi lært, at Helligånden er større end vore menneskelige forstandskategorier og kan bruge almindelige mennesker til store gerninger. Vi har begge læst Vassulas budskaber og kender hende personligt som en sund og autentisk person, der formidler et usædvanligt, men sundt budskab om omvendelse – både den enkeltes omvendelse foran Gud, men også kirkernes omvendelse fra en tilstand af Gudsbespottende splittelse til den Enhed, Kristus ønskede af sine disciple, ”for at verden må tro”.

Uden at søge at ”overbevise” nogen taler Vassula troens sag for både gamle og unge, og udpeger en vej, hvor religion og tro er levende i et personligt forhold til Gud, som kan blive grundlaget for en åndelig vækst i vores rationalistiske tid.

Vi ønsker alle god læselyst.

Jarle Tangstad og Niels Christian Hvidt

Kapitel 1
Forvarsler

H ele mit liv har jeg set den åndelige verden. Jeg ser engle og helgener og andre overnaturlige væsener. Jeg ser døde personers sjæle. Jeg ser dem lige så tydeligt, som du ser levende personer. Nogle mennesker hører musik i deres ører og skriver symfonier, andre ser tal med deres sinds øje og løser utrolige ligninger.

Jeg er blevet kaldet til at se det overnaturlige …

Hvis du mødte mig på gaden, ville du aldrig få mistanke om det. Jeg ligner og opfører mig som alle andre. Jeg er ikke nonne eller enspænder eller sigøjnerspåkone. Jeg er ligesom dig, alligevel er jeg inviteret til at se i visioner en verden – en dimension – der rækker langt ud over dig og mig. Det er en usynlig verden, der omgiver os – en verden af engle og dæmoner, magter og kræfter, som har indflydelse på hvert øjeblik i vore liv. Jeg ser den verden, og at se den ændrer den måde, hvorpå jeg ser vor fysiske verden. Det hjælper mig med at fatte den skjulte mening bag så mange ubesvarede spørgsmål i vore liv.

Hvor går folk hen, når de dør?

Er der en Himmel … og et Helvede og noget derimellem?

Findes dæmoner eller onde ånder, eller er de bare en myte?

Sker alting af en grund?

Hvis Gud er god, hvorfor tillader Han os at lide?

Kan drømme og forvarsler fortælle os om fremtiden?

Lever vi i de sidste dage?

Bliver der til sidst en guddommelig retfærdighed?

Endeløse spørgsmål … om liv og død og hvad vi alle sammen laver her. Svarene på mange af de spørgsmål kan kun findes ved at se dem fra et anderledes perspektiv – ligesom at vende bagsiden på en gobelin fremad for at se, hvordan alle de sammenfiltrede tråde danner et elegant billede.

Og fra mine tidligste dage gav Gud mig mystiske oplevelser, ikke blot for at gøre mig i stand til at kunne se fra det perspektiv, men også af Sine egne grunde.

Dette er en historie om forbløffende, utrolige oplevelser og møder med det guddommelige – med Gud – og hvad de betyder for mig, for dig og for hele verden.

STARTEN

Lad os nu gå tilbage i tiden til den begivenhedsrige dag, da jeg blev født. Jeg har græske forældre og blev født den 18. januar 1942 i Kairo, Egypten. En betydningsfuld dato, fordi det var festen for Sankt Peters Stol, og den første dag i Enhedsugen, hvor de forskellige Kirker samles for at arbejde på at finde løsninger på problemet med deres splittelse og uoverensstemmelser.

Før min fødsel insisterede min farmor på at være min gudmor. Hun valgte mit navn, Vassiliki, efter sin egen mor, hvilket min mor var utilfreds med, da hun syntes, det var et gammeldags navn. Men da vor skik tillod, at man gav flere navne, tilføjede hun det navn, hun kunne li’, og det var Claude.

Ved min fødsel var mine øjne fast tillukkede. De hverken ville eller kunne åbnes overhovedet. Min mor gik i panik. Det sker meget sjældent, at en baby bliver født med fuldstændig lukkede øjne, og selv om det sker, så varer det kun i nogle timer eller højst en dag. Mine virkede, som om de var permanent lukkede. Det virkede, som om jeg ikke ønskede at se verden. I tre hele dage forblev mine øjne fast tillukkede. Lægerne kunne ikke forklare det, og min mor, som troede, at jeg måske var blind, gik endnu mere i panik, hvilket gjorde, at mælken stoppede. Lægerne foreslog derfor, at amningen af mig skulle overlades til en anden mor på barselsgangen, som havde født en lille pige samme dag. Min italienske amme, fru Fortuné, havde givet sin lille pige navnet Lucia, som på italiensk betyder ’lys’, noget jeg ikke havde.

Min mor, som havde en stærk tro på bønnens kraft, vendte sig nu desperat til Gud efter en løsning. Pludselig huskede hun historien om en græsk Helgen ved navn Sankt Paraskevi, som blev tilskrevet mirakler for øjne. Hun påkaldte Helgenen og bønfaldt om hendes forbøn og svor til Helgenen, at hvis mine øjne viste sig at være normale, ville hun opkalde mig efter hende. På græsk betyder ordet, Paraskevi, fredag samt ’at Forberede Herrens Vej’. Min mor anede ikke, at dette skulle blive opfyldt senere, eftersom det passede til det, der ventede mig i fremtiden. Efter nøjagtig tre dage åbnede mine øjne sig endelig, og min mor holdt sit løfte og jublede og priste Herren. Derfor har jeg i dag tre navne.

Jeg var vel i mine sene teenageår og boede i Schweiz, da jeg første gang så ’de døde’. En dag viste de sig bare for mig, siddende hele vejen rundt omkring mig på gulvet i min families hjem. De lignede alle sammen hinanden. Mænd og kvinder, uskelnelige fra hverandre, sad så tæt på hinanden, som var de limet sammen. Jeg vidste, de var virkelige, selv om jeg ikke var i tvivl om, at de var døde. De havde alle samme form – skaldede med samme grå udseende, og de virkede udmarvede. Deres askefarvede klæder var så almindelige, at man ikke bemærkede dem.

Jeg anede ikke, hvem de var, eller hvorfor de valgte at omringe mig, men jeg vidste, at de var afdøde sjæle. Uden varsel ville jeg fra tid til anden med min sjæls øjne se denne flok døde personer, hvor end jeg tilfældigvis opholdt mig i huset. Hvad der imponerede mig, var deres tavshed, og den respekt de havde for mig.

Jeg lagde mærke til, at én af dem i midten af gruppen ville rejse sig op over de andre og give et tegn for at minde dem om at være stille og ikke forstyrre mig. De ville sidde der i timevis, som om de ventede på, at et eller andet skulle ske, eller måske fordi de følte sig komfortable og fredfyldte. Mærkeligt nok blev jeg aldrig forstyrret eller skræmt af deres tilstedeværelse. Jeg spekulerede aldrig på, hvorfor de viste sig for mig, eller hvad det betød. Jeg var helt bevidst om, at ingen andre omkring mig så dem, så jeg bragte det aldrig på bane og fortalte det aldrig til nogen, ikke engang til mine forældre.

I begyndelsen var ’de døde’ tavse, men senere begyndte de at manifestere sig på forskellige måder ved at tale og give tegn til mig, så jeg ville forstå, hvad de ønskede. Meget senere – tyve år senere – forstod jeg betydningen af deres tilstedeværelse. De omringede mig ikke længere sammen i stilhed, men viste sig for mig individuelt. De ville enten gøre mig opmærksom på deres tilstedeværelse eller signalere om hjælp, især om forbøn. Ved mange lejligheder ville jeg tydeligt høre et bank på døren, eller somme tider ville det ringe på døren sent om natten eller før solopgang. Når jeg åbnede, kunne jeg ikke se nogen men mærke et nærvær og vidste, at en sjæl råbte til mig om hjælp.

Somme tider ville jeg blive løftet ind i deres verden og befinde mig iblandt dem. Min fysiske krop blev ikke rent faktisk transporteret, men på mystisk vis var min ånd til stede sammen med de døde, og de kunne se mig tydeligt. De vidste, at jeg ikke var én af dem, og at jeg var i live og stadig på jorden. Nogle viste oven i købet deres forundring som for at sige: ”hvad laver du her sammen med os?”

Det var tydeligt, at de led, og at deres forbindelse med mig var en måde, hvorpå de kunne bede om hjælp.

Men der skulle gå år, før jeg vidste, hvordan jeg skulle reagere …

At se de døde var ikke min første oplevelse med den ’anden verden’. Jeg var ikke mere end fire år gammel, da jeg begyndte at have tilbagevendende mareridt, hvor jeg så den overnaturlige verden.

Hvis nogen spørger: ”Kan en dæmon forårsage mareridt?”, er svaret: ”Ja, det kan den”, men vi kan ikke klassificere alle vore mareridt på den måde. Der er mareridt, der kommer af naturlige eller psykologiske årsager. Med tiden lærer man at kende forskel. I mine drømme stod jeg ud af sengen for at gå ind i en svagt oplyst korridor. For enden af korridoren var der en kæmpestor sort hund med frygtelige røde øjne og blottede tænder, klar til at springe på mig og flå mig i stykker. Et eller andet inden i mig fik mig til at forstå, at den hund ikke var en normal hund, men en dæmon.

Da jeg var seks år gammel, flyttede de rædselsfulde oplevelser fra mine drømme ind i min vågne tilstand. En nat lå jeg vågen i min seng, da jeg pludselig i det svage lys fra natlampen tydeligt så to grimme hænder, som en gammel mands, vise sig for mig lige over min strube. Jeg stivnede af skræk. Mens jeg stirrede på dem, kom de ned og rakte efter min hals for at kvæle mig. Jeg ville ikke råbe for ikke at vække min familie, så mens jeg stadig lå ned, kæmpede jeg for at undgå hænderne ved at flytte mit hoved tilbage, indtil jeg, stadig stiv af skræk, ikke så dem mere. Visionen pinte mig så meget, at jeg fortalte den til min mor tidligt næste morgen: ”I nat så jeg to grimme hænder, der rakte ud efter min hals. Jeg ved, at de var onde, fordi de ville kvæle mig!”

Min mor, som så hvor ked af det, jeg var, tænkte, at det bedste var at overbevise mig om, at hænderne ikke var et ondt væsens, men snarere Jomfru Marias. Men jeg vidste hele tiden, at disse grimme gamle hænder ikke kunne være Jomfru Marias, og år senere fandt jeg ud af, hvem de virkelig tilhørte.

I tiårsalderen havde jeg et af mine første ’forvarsler’. Mine forældre besluttede, at vi skulle på ferie fra Egypten til Libanon. Min mor begyndte på rejsearrangementerne og at sy nyt tøj til rejsen, da det var almindeligt dengang at sy tøj i stedet for at købe det fra varehusene. Vi var alle meget spændte ved udsigten til for første gang at rejse udenlands over havet.

Godt i gang med ferieforberedelserne tog vi af sted for at besøge noget familie. Mens de voksne talte entusiastisk om den kommende ferie i Libanon, gik vi børn ud for at lege.

Pludselig greb en uforklarlig angst mig og fyldte hele mit væsen med rædsel. Jeg begyndte at ryste og brast i gråd. På en eller anden måde vidste jeg uden tvivl, at døden ventede på mig på rejsen til Libanon. Jeg vidste, at hvis jeg tog på den rejse, ville jeg ikke komme levende tilbage.

Det mærkelige forvarsel var ikke min fantasi; jeg følte, det var en overnaturlig indgriben for at frelse mit liv. Jeg løb grædende ind til min mor, og hun blev ved med at spørge: ”Hvad er der sket med dig? Faldt du? Har nogen gjort dig ondt?”

Alle så, at jeg var rædselsslagen, men jeg kunne ikke tale. Til sidst udbrød jeg grådkvalt: ”Hvis du tager mig med derover, vil jeg aldrig komme levende tilbage!” Jeg gentog det igen og igen.

Alle var chokerede. Så sagde én af mine slægtninge, som meget vel vidste, hvordan min mor ville reagere på mit forvarsel: ”Nuvel, jeg går ud fra, at det er enden på den rejse!”

Han havde ret. Min mor vidste, jeg havde en forbindelse ud over den naturlige verden, og dette forvarsel var nok til at få hende til at aflyse turen. Der var ingen, der kom med indvendinger, og i et stykke tid var der ingen, der nævnte ferier eller Libanon igen.

Jeg fandt aldrig ud af, hvad faren var i Libanon, men det blev tydeligt for mig, at Gud beskyttede mig. Han havde en plan for mit liv, og Han ville holde mig i live til det formål. Nogen tid senere havde jeg en drøm, der var så virkelig for mig, at jeg straks den næste morgen beskrev den for mine forældre: ”Jeg så Jesus, og Han smilede til mig.”

I min drøm stod jeg i en korridor fyldt med et meget klart lys, da jeg pludselig så Jesu Ansigt på den modsatte væg. Jeg var blot nogle få meter fra Ham. Han smilede og sagde: ”Kom til Mig!” Derpå trak en ubegribelig kraft, som en understrøm, mig hen imod Ham. Han sagde: ”Kom til Mig” tre gange, og hver gang trak kraften mig nærmere til Ham. Jeg begyndte at blive bange, fordi jeg ikke kunne kontrollere mine fødder. Men til sidst nåede mit ansigt Hans, og derpå gik mit ansigt i ét nu igennem Hans.

Efter at jeg havde fortalt min drøm til mine forældre, sagde min far til min mor: ”Det er endnu én af hendes drømme. Jeg ved ikke, hvad der skal blive af det barn. Jesus besøger hende i drømme. ” Min mor troede, at drømmen var et tegn på, at det nu var sikkert at rejse, men hun ændrede vor feriedestination til Cypern. Under hele vor tur slap hun mig ikke af syne, især da vi red på æsler gennem bjergene. Mens mit æsel travede langs klippekanten, blev min mor panisk ved med at trække det mod den ’sikre’ side af vejen. Men stædigt, som det var, fik æslet sin vilje, og på en eller anden måde overlevede både min mor og jeg!

Cirka to år senere, i tolvårsalderen, havde jeg en anden mystisk drøm. Jeg skulle giftes. Gommen var Kristus. Jeg gik nær ved Ham, og der var mange mennesker, som muntert viftede med palmegrene, mens de holdt sig tilbage for at give plads til, at Han kunne komme forbi. Jeg fik ikke lov til at se Ham, skønt jeg mærkede Ham ved min side. Bagefter gik jeg ind i et værelse, hvor Hans Moder, Maria, med fryd modtog mig. Smilende ordnede Hun derpå mit hår og min kjole og sørgede for, at jeg var præsentabel for Hendes Søn.

Det forbløffende var, at i hele den periode med mystiske drømme og forvarsler var jeg ikke en ’religiøs’ person. Dog gik jeg på en traditionel religiøs skole sammen med min bror og to søstre. Vor skoleleder var ældre og striks. Hvis vi elever vovede at rulle vore ærmer op, løsne vore slips eller knappe vore skjortekraver op, irettesatte hun os. Det var ligegyldigt, at vi var ved at dø i den kvælende varme; regler var regler.

Og når reglerne blev brudt, sørgede vor elskede skoleleder for en gang tæsk. Jeg blev kaldt hen til hendes kontor mange gange for at stifte bekendtskab med hendes spanskrør. Min forlegenhed og mit ego fik mig dog til at tie stille med det, så mine forældre kendte aldrig til de hævede mærker på mine lår.

Missionær skolelærerne var for religiøse efter min smag. Vi begyndte hver skoledag med at recitere en Salme og fremsige Herrens Bøn i samlingssalen. Jeg syntes, det var kedeligt, og da nogle lærere oven i købet tilføjede flere bønner, anså jeg dem for at være fanatikere. Vi havde allerede talt til Gud, så hvorfor tilføje mere? Jeg havde ikke problemer med at tale til Jesus i mine drømme, men jeg kunne ikke li’ den skolepåbudte religiøse praksis.

Dertil kom, at jeg var ret dårlig til mine lektioner bortset fra litteratur, diktat og kunst, og jeg foretrak at bruge mit vid på at underholde mine skolekammerater. Jeg havde en evne til at få dem til at grine, så jeg blev klassens klovn. Nogle piger bad oven i købet om at blive mine venner for at peppe deres liv op!

Mine lærere havde imidlertid med rette sat mig i bås som en ballademager og en plage. Nogle ville ikke engang have mig i deres klasse, da de vidste, at min tilstedeværelse kunne føre til hærværk. I disse tidlige teenageår var jeg blevet til en slags leder, men jeg følte mig afvist af mine lærere. Mit ego afholdt mig dog stadig fra at vise det, og jeg lod, som om det ikke betød noget.

Snart fik jeg skylden og blev straffet, selv når det ikke var min skyld. En dag besluttede vor lærer, som var træt af den uregerlige klasse, at lade det gå ud over mig. Hun gav mig en lussing og råbte: ”Eftersidning!”

Jeg udfordrede hende og råbte tilbage: ”Gør den dobbelt!” Hvilket hun selvfølgelig straks gjorde. Klassen stivnede i stilhed vel vidende, at jeg havde taget straffen for dem alle. De vidste, at jeg ikke havde fortjent det, men jeg var blevet en nem syndebuk.

Så skete der noget, som ingen kunne have forudset. Bortset fra Gud, som tydeligvis har humoristisk sans.

I begyndelsen af hvert skoleår valgte hver klasse en ’klasseduks’, hvis opgave det var at sidde i lærerens stol og holde god orden under lærerens fravær. Ved årets afslutning blev den bedste og mest disciplinerede klasse belønnet med et stort sølvbæger.

Jeg kunne ikke tro det, da pigerne besluttede at gøre mig til deres duks. De forestillede sig helt klart, at jeg, én af de værste iblandt dem, ville være en morsom duks, som aldrig ville indberette dem til læreren. Og skønt jeg kraftigt modsatte mig den rolle, insisterede de alle, og jeg blev udpeget.

Så snart læreren forlod rummet, blev klassen forudsigeligt nok vild og jagtede hinanden, stod på bordene, råbte, grinede og kastede med blyanter. Det var værre end en zoologisk have (da dyrene dér har bure); det var en jungle. Jeg kaldte til ro, men min stemme druknede. Til sidst råbte jeg til dem: ”Hvis nogen bevæger sig eller giver lyd igen, vil jeg udlevere jeres navne til læreren!”

Selvfølgelig troede de, at jeg bluffede, så de fortsatte tumulten. Ingen lagde mærke til, at jeg begyndte at nedskrive deres navne, det ene efter det andet. Da læreren kom tilbage, gav jeg hende straks min liste med syndere.

Mine klassekammerater var lamslåede. Nogle gispede og begyndte at græde, og andre nedstirrede mig, fordi jeg havde forrådt dem. Men jeg vidste, at jeg blot havde udført mit job – det job, de selv havde givet mig.

Jeg fik overdraget et ansvar, og jeg ville tage det på mig, selv hvis det betød, at jeg mistede mine venners gunst. Pligt vejede tungere end adspredelse. Fra den dag var vor klasse blevet ’omvendt’ og blev faktisk ordentlig. Til sidst vandt vi oven i købet sølvbægeret for god opførsel! Og derefter kunne mine lærere ikke regne ud, hvad der ville blive det næste fra mig – klassens klovn eller klassens duks!

Men det, der herefter hændte, var noget, de aldrig kunne have mistænkt, og det skete på den mest usandsynlige måde.

En dag, mens jeg var til religionstime og lyttede til historien om Jesu korsfæstelse, blev jeg pludselig i en vision transporteret til den tid og det sted, hvor det hele skete. Jeg ’flød’ af sted i mit sind til Jerusalem for to tusind år siden, som om jeg rejste igennem en tidsmaskine. Det var nat, og jeg kunne se silhuetten af Jerusalems store mure på baggrund af det røde lys og hvirvlende røg fra de mange bål, som folk havde tændt for at holde sig varme. Jeg kunne rent faktisk føle den kølige aftenbrise på min kind og lugte brænderøgen, som den bølgede opad i den tørre luft. Der var en lav mumlen fra samtaler rundt omkring mig, og luften var elektrisk af forventning.

Jeg vidste, det var en mørk og skrækindjagende time, faretruende, en rædselstime og en smertens time, som vil vare evigt. Jeg kom væk fra byen til Gethsemanes olivenlund, hvor Jesus bad i pine. Det var efter den Sidste Nadver, og Hans disciple var kommet med Ham for at holde vagt, men de var alle faldet i søvn på jobbet. Jeg kunne fornemme frygten, Judas’ forræderi og det svigt, som Jesus følte. Men da Han endnu engang accepterede Sin mission, missionen at dø på korset, kunne jeg se tusinder af angste dæmoner flygte, da Kærligheden accepterede at drikke fra det Bæger, som blev tilbudt Ham af Hans Fader.

Derpå skiftede min vision til den følgende morgen, og jeg befandt mig på den snoede sti ud af Jerusalem op imod Golgata. Skønt det var om dagen, hang skyerne så lavt og så mørkt, at man skulle tro, natten ikke var over. Mine sandalbeklædte fødder stod på tør vegetation, og jeg kunne høre trampen og raslen fra soldaterne, da de traskede op ad bakken. De scener var skræmmende virkelige. Rundt omkring mig var der store skarer af mennesker, og i visionen var jeg blot et lille barn. Jeg kunne ikke se, hvad der skete foran mig på grund af vrimlen af mennesker, men det lykkedes mig at sno mig rundt og ind imellem enkeltpersoner, grupper og familier, indtil jeg stod på den sti, som Jesus tog, mens Han bar det grufulde Kors.

Tiden stod næsten stille, og jeg kunne se Jesus tydeligt, som Han nu bevægede sig ved siden af mig. Han var en yngre mand, gispende efter luft, udmattet og døden nær. Hans Ansigt og Legeme var forslået og blødende, og Han bar en grusom hån af en krone, lavet af torne. Kronen havde revet og gennemboret Hans pande, og blodet løb ned over Hans ansigt og størknede i Hans øjenbryn og ned ad Hans kinder. På trods af det faktum, at Han led meget, gjorde Hans sjælfulde øjne et dybt indtryk på mig. Jeg vidste, at det, der fandt sted, var uretfærdigt.

Nok var jeg et egenrådigt og drillesygt barn, men jeg var ikke ufølsom over for andres lidelse. Af medfølelse blev jeg grebet af et stort ønske om at gribe fat i Jesus og føre Ham hurtigt i sikkerhed væk fra Sine forfølgere og fra de onde skarer, der hylede efter Hans blod.

Men før jeg kunne nå at redde Ham, befandt jeg mig siddende i klasseværelset igen, hvor jeg lyttede til min lærers stemme, som skældte mig ud for ikke at være opmærksom i timen. Jeg kiggede mig omkring og spekulerede på, om de andre børn havde lagt mærke til, at jeg havde været ’væk’. Jeg må uden tvivl have set helt ’borte til frokost’ ud under en vision som den.

Jeg tænkte over, hvor ironisk det var. I det selv samme øjeblik, hvor jeg syntes at ignorere min lærers anstrengelser for at lære mig om Gud, genoplevede jeg faktisk på mystisk vis de bibelske begivenheder i levende farvebilleder! Hvordan kunne de på nogen måde have vidst det?

Det kunne de ikke, for jeg har aldrig fortalt det til en sjæl. Jeg vidste, at jeg aldrig ville kunne beskrive, hvad der fandt sted, og jeg vidste, de alligevel ville tro, at jeg var skør. Men min vision i Jerusalem blev snart efterfulgt af andre visioner, og de var alt for intense til blot at være fantasier. Ikke desto mindre var jeg ude af stand til at forklare dem bare for mig selv.

Tilbage i den ’virkelige’ verden havde en ny regering taget over i Egypten i 1956 – og den var ikke venligsindet over for de vestlige lande. Som følge deraf kom vor by, Cairo, under angreb. Vi blev bombet dagligt, og krigen havde en ødelæggende virkning på vort samfund, især for børnene. At leve i angst for bombemaskinerne dag og nat afholdt alle fra at leve et normalt liv.

Til sidst blev belastningen for meget for min mor, og hun besluttede at flytte familien til et sikkert sted – til et sted, hvor der aldrig falder bomber. Svaret stod klart – Schweiz, et land som havde været neutralt i århundreder.

Således begyndte et nyt eventyr midt i mine teenageår. Med stort set alle vore ejendele solgt forlod vi Egypten og rejste nordpå til Alexandria, hvor vi gik ombord på et skib og sejlede til Italien.

Dér blev jeg betaget. Jeg havde aldrig set Europas grønne vange og de sprudlende, farverige gader. Efterhånden som vi rejste nordpå med tog fra Italien, blev de farvede marker og små byer afløst af de schweiziske hvidkappede bjerge. Det var fantastisk!

Vort tog var på vej til Genève, men cirka en time før, vi skulle ankomme, stoppede vi ved stationen i en anden schweizisk by, Lausanne. Vi besluttede os for at stå af og se os omkring. Efter en kort gåtur gennem den smukke by bønfaldt mine søskende og jeg mine forældre om at blive. Der var ingen grund til ikke at blive, så de var enige, og vi bosatte os der.

I begyndelsen var omstillingen hård, men over de næste tre år blev vi godt integreret i den schweiziske kultur. Vi arbejdede hårdt i skolen og lærte vore nye naboer og vort nye land godt at kende.

Før jeg fyldte atten år, var vi flyttet til det nærliggende Pully i en større lejlighed beliggende i fredelige omgivelser med en lille have og en veranda med udsigt ud over Genève Sø. Det var dér, jeg havde mit første møde med ’de døde’, som jeg har berettet om tidligere.

Det var også i den alder, at jeg begyndte at leve et selskabeligt liv, gå ud med mine venner og møde drenge. Somme tider samledes vi i små grupper til kaffe, snacks eller en pizza. Vi gik også i biografen eller mødtes i en eller andens hjem for at danse til populær rockmusik. På en måde brød jeg mig ikke om disse sammenkomster, for inderst inde vidste jeg, at de fleste af drengene kun havde én ting i hovedet, at tilbringe natten med den pige de var blevet venner med. For mig var det ikke ægte kærlighed.

Jeg oplevede også en indre følelse af tomhed, som trængte ind i min sjæl. På grund af min vagtsomme attitude varede mine stævnemøder aldrig længe, og bagefter følte jeg mig deprimeret, da jeg vidste, min opførsel var mærkelig. Jeg gav mig selv skylden og følte mig mere og mere mislykket i denne verden.

Men på trods af mine mystiske oplevelser begyndte den ’virkelige’ verden med stævnemøder, bejlen og kærlighed efterhånden at overskygge den åndelige verden. Jeg forsøgte mere og mere at være sorgløs som de andre piger. Jeg gik fra at føle mig som en ’fisk på landjorden’ til at tilpasse mig ’landjorden’ i et forsøg på at passe ind i omgangskredsen. For en attenårig pige betød det, at jeg skulle begynde at lede efter en ægtemand.

Da jeg en dag var med vennerne i Lausanne, mødte jeg Johan, en ung svensker, som skulle komme til at opfylde den rolle. Vi besluttede os for at gifte os, når han var i tyverne, og da vi havde giftet os, flyttede vi til Sverige.

Selv om det at stifte familie i Sverige syntes spændende, havde jeg problemer med at tilpasse mig det mørke vinterlige klima, det skandinaviske temperament og sprogbarrieren. Endnu værre var det, at jeg ikke havde venner. Min mands familie pressede mig til at lære svensk, men det tvang mig til at begive mig ud i de kolde vinteraftner for at tage timer i svensk.

Efter to år blev min mand endelig færdig med sine studier og tog et job i de Forenede Nationers Udviklingsprogram som underordnet embedsmand. Midt under den svenske vinter blev han tilbudt en stilling i Sierra Leone, og jeg var glad for at undslippe til varmen i Afrika!

Hans job betød, at vi rejste meget og boede i mange afrikanske lande. Efter Sierra Leone flyttede vi til Sudan, hvor vor første baby, min søn Jan, blev født.

Det var i dette ørkenland, at Gud endnu engang frelste mit liv. Jeg bar på nogle flasker, da jeg tabte én af dem. Den gik i stykker, hvorved et skarpt stykke skar min venstre ankel. Efter en dags tid eller to blev såret slemt inficeret og svulmede op på størrelse med en golfbold med sivende puds.

Jeg gik til lægen, som rensede såret og regnede med, at det ville hele. I stedet blev det værre. Jeg var ikke i stand til at sætte min fod ned for at gå, så jeg tog tilbage til lægen. Da han var bange for, at det kunne være koldbrand, blev jeg indlagt på hospitalet. Dér gravede han ind i såret med en kniv og skrabede det rent. Derpå rensede han det og fyldte hullet med gaze – alt sammen uden bedøvelse. Han sagde, at såret skulle forblive åbent for at fremme heling. Hans smertestillende piller gjorde intet for mig, så han gav mig et skud morfin. Jeg var sengeliggende med min mand siddende ved siden af mig, og mit aftensmåltid blev serveret.

Da jeg begyndte at spise, stoppede min vejrtrækning brat tilsyneladende uden grund. Jeg begyndte at gispe efter luft og var bogstavelig talt ved at blive kvalt. I mit sind så jeg de grimme sataniske hænder, som havde rakt ud efter min hals, da jeg var et lille barn. Panikslagen sprang jeg op og væltede bakken med mad, mens jeg desperat prøvede at trække vejret. Jeg kunne mærke Døden hale ind på mig. Min mand løb ud for at hente hjælp men kunne ikke finde nogen. Det skete alt sammen så hurtigt, og der syntes ikke at være noget, nogen af os kunne gøre. Så, lige da alt lod til at være tabt, begyndte jeg pludselig at trække vejret igen. Det var, som nogen havde taget en prop ud af mit spiserør.

Endelig kom sygeplejersken farende. Da hun havde fået overblik over situationen, forklarede hun, at lægen måtte have givet mig en overdosis morfin, hvilket min krop ikke kunne klare.

Dødens onde hænder havde endnu engang prøvet at få tag i mig. Men Gud havde andre planer, selv om jeg endnu ikke var klar til dem.

Da vor tid i Sudan sluttede, flyttede vi med vor ni måneder gamle søn til Etiopien til en ny opgave på fem år. Dér blev min anden søn, Fabian, født. Livet var komfortabelt med mange privilegier for udstationerede. Det var normalt at have tjenestefolk, så jeg fandt en husholderske, en god kvinde. Da jeg ikke skulle tage mig af husarbejde og madlavning, begyndte jeg at male. Jeg malede på lærred med oliemaling, og efter et år udstillede jeg mine malerier på et hotel. Jeg var især god til at male portrætter. Jeg havde stadig masser af fritid, så jeg begyndte også at spille tennis. I begyndelsen spillede jeg for at have noget at tage mig til, men senere blev det en passion – med klubber, turneringer og mesterskaber.

En dag viste en af mine venner mig en annonce i den lokale Addis Ababa avis, hvor kunstnere blev inviteret til at deltage i en portrætkonkurrence. Emnet var den etiopiske kejser Haile Selassie. Det vindende portræt ville blive afbildet på et nyt dagligserie frimærke, som skulle fremstilles i nitten denominationer og farver. Haile Selassies fulde titel var ’Hans Kejserlige Majestæt, Haile Selassie I, Sejrende Løve af Judas Stamme, Kongernes Konge (Kejser) af Etiopien, Guds Udvalgte. ’ Denne titel afspejler det etiopiske dynastis traditioner, hvor alle monarker skal kunne føre deres slægt tilbage til Menelik I, som i den etiopiske tradition var efterkommer af Kong Salomon og Dronning Makeda, Kejserinde af Axum og kendt i den abrahamitiske tradition som Dronningen af Saba.

Telekommunikationsministeren inviterede deltagere til at tilmelde sig konkurrencen på telekommunikationskontorerne. Min ven ville gerne have, at jeg tilmeldte mig, så den næste dag kørte jeg hen til telekommunikationsbygningen og bad dørmanden om at vise mig vej til ministerens kontor. Han forstod ikke, hvad jeg sagde og kiggede uforstående på mig. Jeg havde derfor intet andet valg end at tage elevatoren, og med et udvalg af syv etager, valgte jeg tilfældigt knappen til tredje etage. Der var ikke en sjæl i sigte i en lang korridor, som strakte sig fra venstre til højre, men kun dusinvis af lukkede døre, der stirrede på mig. Da jeg ikke havde nogen anelse om, hvor jeg skulle hen, tøvede jeg og besluttede derpå at prøve den første, den bedste dør, så jeg stoppede ved én og trykkede på klokken, og til min overraskelse blev der tændt et grønt adgangslys, så jeg åbnede døren og stak hovedet ind uden at træde ind. Jeg så en mand, der sad bag et skrivebord og smilede til mig. Jeg spurgte:

”Hvor er ministerens kontor?”

”Lige her, du er kommet til det rette sted.”

Jeg var lige ved at falde over mine egne ben. Blandt de syv etager og utallige døre var jeg gået direkte til den rigtige. Stadig med hovedet stukket ind ad døren sagde jeg:

”Sig mig, hvis min tegning er den bedste, og den næstbedste tegning er fra en etiopier, ville du så vælge den etiopiske som vinder, fordi jeg er udlænding?”

Ministeren blev overrasket over mit direkte spørgsmål:

”Selvfølgelig ikke, min egen kone er græker. Kom ind.”

Jeg svarede ham:

”Det er jeg også …”

Han var ligeså overrasket, som jeg var. Jeg var mundlam. Fra en skrivebordsskuffe tog han et billede af kejseren, angiveligt et af kejserens favoritter, selvom det var i sort-hvid. ”Alle bidrag vil blive sendt til en jury, som jeg er medlem af,” sagde han. Han gav mig nogle informationer om, hvilken størrelse tegning, de behøvede, og efter at have takket ham skyndte jeg mig hjem, købte farveblyanter på vejen og begyndte arbejdet med det samme. Jeg gjorde kejserens portræt færdigt i løbet af weekenden og sendte det med posten, som de ønskede.

Der gik næsten en måned, og jeg havde en mærkelig drøm. I drømmen så jeg ministeren, klædt som munk i sort, sammen med syv andre, der var klædt på samme måde. De gik på række på kanten af en bakke. Han var den sidste i rækken, og mens jeg betragtede dem, vendte han hovedet og så mig. Han forlod rækken og kom pustende hen til mig og sagde: ”Du har vundet, men jeg havde så mange problemer med at overbevise juryen!”

Den næste morgen ringede telefonen, og det var ministeren, som sagde nøjagtig de samme ord, som han havde sagt i min drøm. Han bad mig om at komme hen til sit kontor, hvor han forklarede situationen:

”Jeg havde sådan en kamp med de andre jurymedlemmer, fordi vi havde sagt, at alle portrætter med fejl ville blive tilsidesat. Ser du, dit portræt var langt det bedste, men du havde ikke tegnet lommetørklædet i hans lomme, og hans kejserlige initialer er broderet på det.”

Jeg sukkede. Ja, som kunstner tænkte jeg på at gøre brystkassen mindre ved at formindske den, og derfor blev lommetørklædet næsten usynligt.

”Men jeg kæmpede for dig, fordi det var det bedste, og fordi jeg er Haile Selassies illegitime søn og ofte deltager i middage med ham i paladset, kender jeg hans ansigt godt.” Derpå forklarede han: ”Jeg er født i Egypten, og min mor er egypter.”

Han havde angiveligt sagt til juryen: ”Hør, ingen af jer har nogensinde været tæt nok på min far til at kunne se hans ansigt. Jeg siger jer, at dette portræt er det bedste!”

Derpå bad han mig om at male kejserens portræt endnu engang, denne gang med oliemaling på lærred og derefter anmode om foretræde for at præsentere det for ham.

”Er du ikke klar over, at han vil ønske at møde dig, portrætmaleren af hans dagligserie frimærke?”

”Mig? Møde kejseren? Er det så nemt?”

”Ja, anmod om foretræde, men gå nu og tegn hans lommetørklæde og kom tilbage med din tegning til frimærket.”

Nogle få dage efter gjorde jeg nøjagtigt, som ministeren havde instrueret. Jeg rettede tegningen og sendte den til ham. Derpå begyndte jeg at male kejserens portræt med oliemaling på lærred. Da der var gået en uge, skrev jeg et brev til paladset, præsenterede mig selv som den vindende kunstner og anmodede om foretræde for Hans Kejserlige Majestæt. Forbløffende nok modtog jeg to dage efter en invitation til at komme hen til paladset med det samme! Jo mere jeg tænkte på det, des mere spændt blev jeg, idet jeg fortalte mig selv:

”Vågn op, Vassula! Er du klar over, hvem du skal møde? Du skal møde en efterkommer af Kong Salomons slægt, Judas Løve!”

Ledsaget af min mand tog jeg afsted til paladset for at præsentere portrættet for Hans Majestæt. Vi gik igennem fire statelige porte, før vi blev vist ind i et forværelse, hvor kejserens privatsekretær kiggede på portrættet og derpå eskorterede mig ind i receptionen. Den var enorm, med møbler alle vegne, så mange at jeg ikke straks lagde mærke til kejseren, som stod der i sin militæruniform. Endelig så jeg ham i den endeløse sal. Pludselig kom Skrifterne til live. Foran mig stod en underfuld figur, i hvis årer Kong Salomons blod løb. Mens jeg kiggede på kejseren spekulerede jeg på, om han havde nogen lighed med Kong Salomons træk. Jeg nejede, da jeg hilste på ham og viste ham derpå portrættet. Han smilede og så tilfreds ud, da han kiggede på portrættet, og spurgte på fransk:

”Hvor lang tid tog det dig? Det er smukt.”

”Det tog mig tre dage at gøre portrættet færdigt.”

”Kun tre dage!”

Faktisk havde jeg kun arbejdet på maleriet i halvanden dag, men det ville jeg ikke sige, da jeg var bange for, at han ville synes, det var alt for kort tid til at skabe et maleri af værdi. Hvad han end syntes, så han tilfreds ud og vendte sig om for at sige noget til en hjelmklædt vagt, der drønede af sted og hurtigt kom tilbage med en lille æske. Kejseren åbnede æsken for at vise en guldmedalje, som han gav mig. Det var en guldmedalje af afdøde Kejser Menelik II. Jeg takkede ham glad, og audiensen nærmede sig sin afslutning. Før jeg forlod lokalet, bad sekretæren mig om at vende ansigtet mod Kejseren og neje igen, fordi jeg havde vendt ryggen til ham, og det var imod protokollen.

Tre måneder derefter var der revolution i Etiopien og Kejser Haile Selassie blev afsat, sat i fængsel, og rygtet gik, at han blev slået ihjel, uden at nogen vidste, hvor hans grav var. Hvad angår frimærket, havde de brugt så mange penge på at trykke det i Schweiz, at det blev brugt i mange år, selv efter at kejseren var borte.

Nogle år senere blev min anden søn, Fabian, født i Addis Ababa, Etiopien. Da han var blot to måneder gammel, vendte vi tilbage til Sverige. Næppe var vi ankommet, før min mand var nødt til at tage til Afrika igen og blive dér i mange uger. Det var lange uger for mig. Jeg havde ingen venner i Sverige, og jeg begyndte at slås med rygproblemer for slet ikke at nævne udfordringerne ved alene at opdrage en baby og et lille barn. Ikke overraskende røg mit ægteskab ind i svære tider, og min mand og jeg gled væk fra hinanden.

Lige da jeg følte, at det alt sammen var for meget for mig, blev min mand tilbudt en langvarig stilling i Mozambique. Det lød fantastisk for mig, så vi fandt os selv i gang med at pakke igen, klar til at flytte.

Jeg kan forestille mig, at Gud kiggede med på alle disse begivenheder i mit liv, mens Han kærligt observerede mine forsøg på at leve et ’normalt’ liv. Men et ’normalt’ liv er fyldt med afvigelser, og når vi håndterer dem uden Guds hjælp, smuldrer vore liv snart.

Tingene blev ikke bedre i Mozambique – mit ægteskab var ved at gå i opløsning, og jeg syntes ude af stand til at reparere det. På en eller anden måde kunne han og jeg ikke være alt for hinanden, og vi var ikke villige til at ordne det. Så efter mange kampe nåede vi endelig til den triste og vanskelige beslutning at lade os separere. Vi var enige om, at for vore børns skyld ville vi forblive venner efter skilsmissen, men det var alligevel traumatisk for os alle.

Det var den første store fiasko i mit liv. Jeg følte, at jeg havde mistet min orientering og min værdighed. Alle mine drømme og forvarsler, forbindelser til det overnaturlige lod ikke til at betyde noget – jeg var bare endnu en person, som kæmpede sig igennem livet. Og jeg gjorde det uden Guds hjælp.

Efterhånden blev det tid for min eksmand at vende tilbage til Sverige, og da min ældste søn, Jan, var i skolealderen, virkede det som det klogeste, at de skulle tage af sted sammen. Dér kunne han følge sin skolegang med sin far ved sin side. Jeg er sikker på, at Jan led ved at blive adskilt fra sin mor og sin lillebror, Fabian. For mig var det den hårdeste periode i mit liv. Vi mødtes så ofte som muligt, men brødrene var adskilte, og jeg savnede min ældste søn dybt. En familie er tænkt som en enhed, sammenføjede og understøttende. Man river alle medlemmerne følelsesmæssigt fra hinanden, når man bryder den enhed.

Men på en eller anden måde overlevede vi, og livet gik videre.

Med tiden mødte jeg en anden svensker ved navn Per Rydén. Han var en venlig mand, og på trods af de sår, jeg stadig bar på fra mit første ægteskab, følte jeg, at jeg kunne stole på ham. Jeg vidste også, at det var vigtigt for min yngste søn, Fabian, at have en far i hjemmet til at hjælpe med at opdrage ham. Jeg var ældre og mere moden nu, og jeg troede på, at jeg kunne få et ægteskab til at fungere i anden omgang. Så Per og jeg blev gift.

Pers arbejde førte os også til udviklingslande, så vi flyttede snart til Mozambique, hvor jeg engang tidligere havde boet, og derefter flyttede vi efter to år til Lesotho. En udstationering i dette land blev betragtet som ’vanskelig’, skønt vort dagligliv ikke var så dårligt. Under vor tid dér blev vi fanget i noget ekstraordinært.

I 1982 var apartheid på sit højeste. En nat blev vi vækket af den megen larm fra tanks, som rullede forbi, maskingeværer, som blev affyret, og granater, som eksploderede. Det var rædselsvækkende. Per råbte til os, at vi skulle blive liggende fladt ned i vore senge og ikke stå op, fordi kuglerne udenfor fløj overalt. Vor tinbungalow ville være blevet til en si, hvis kuglerne var kommet i vor retning.

Efterhånden døde volden ud, men det, der var tilbage i dens kølvand, var skrækkeligt. De sydafrikanske tropper havde massakreret folk overalt. Selv uskyldige kvinder og børn blev nådesløst og koldblodigt skudt ned, mens de bad for deres liv.

Racespændingerne i landet blev værre, og kriminalitet florerede. Udbredt fattigdom og had indtog nationen, og det virkede, som om der blev flere kriminelle overalt, hvor vi kiggede. Det var anarki. Røvere kom ind i folks hjem om natten bevæbnet med sten og økser. Hvis folk ikke samarbejdede og gav dem deres værdigenstande, blev de angrebet. Alle vore venner bevæbnede sig, og selv Per og jeg besluttede at have en jernstang ved vor seng og købte en plastikpistol, som skød en væske, der midlertidigt ville gøre en ubuden gæst blind.

Ironisk nok syntes alting forholdsvist normalt i dagtimerne. Jeg tog stadig til klubben for at spille tennis, gik ud for at shoppe og mødtes med venner. Men om natten var alle bange for at gå i seng og frygtede det værste.

En nat vågnede jeg og kunne ikke sove. Igen og igen, lige som jeg var ved at falde hen, ruskede en usynlig hånd mig og holdt mig vågen. Omkring kl. et da jeg halvsov, begyndte jeg at høre en smældende lyd med regelmæssige mellemrum. I mit sind så jeg en vision med en røvers hånd, som holdt en stor bidetang og klippede igennem hoveddørens myggenet for at kunne nå låsen og åbne døren. Øjeblikkeligt blev jeg lysvågen og var lige ved at springe ud af sengen, da jeg inde i mig selv hørte en krystalklar Stemme beordre mig til at blive i sengen og vente. ”Stå ikke op endnu”, sagde Stemmen. Og da jeg bevægede mig igen, sagde den: ”Ikke endnu. Vent.”

Jeg adlød Stemmen. Dens kommando var kraftfuld, men venlig. Jeg tænkte ikke et øjeblik på at være ulydig. Den beroligede mig igen og igen og fortalte mig, at jeg skulle vente, og snart mistede jeg tidsfornemmelsen.

Derpå beordrede Stemmen mig pludselig i en bydende tone til at stå op. Jeg adlød og gik hurtigt til husets bagside for at få et overblik over køkkendøren. Jeg så ikke noget unormalt. Jeg gik stille tilbage til vort soveværelse og trak langsomt gardinet fra, og dér, lige foran mig, stod en mand udenfor vort hus, mens hans medsammensvorne forsøgte at låse døren op for at bryde ind.

Min mand og drengene sov stadig tungt. Så meget for ridderlighed! De havde intet hørt, og det havde vor hund heller ikke! Men da jeg så mændene udenfor vinduet, råbte jeg af mine lungers fulde kraft: ”PER! DER ER NOGEN DERUDE!” Mit råb vækkede Per, men hvad var mere vigtigt, det skræmte tyven halvt ihjel. Han sprang op med et sæt! Derpå stak han og hans ven som kaniner afsted over muren og ind i vor nabos gård.

Dengang havde jeg ingen anelse om, hvem Stemmen var, som ledte mig til at skrige lige i det rigtige øjeblik, da røveren var udenfor mit vindue. Jeg vidste heller ikke, at jeg år senere ville komme til at kende den Stemme i det afsides land, Bangladesh. Men endnu engang havde Gud beskyttet mig, og snart skulle jeg finde ud af hvorfor …

Kapitel 2
Kontakt

P å grund af alt det vi havde oplevet i Afrika, blev vi glade, da min mand fik en ny udstationering i et andet land. Denne gang var vi på vej til Asien til det fattige, men smukke land, Bangladesh.

Dér skulle der blive vendt op og ned på hele mit liv.

Bangladesh er en af verdens mest forarmede nationer. Da vi ankom til hovedstaden, Dhaka, blev jeg overvældet af menneskemængden og den tætte, hektiske trafik. Jeg havde aldrig før set noget lignende. Der var tiggere overalt; selv ved lyskrydsene tiggede børn og ældre ved at banke på bilens ruder. Jeg husker, at jeg blev irriteret og tænkte: ”Wow! De er som fluer!” Men straks hørte jeg en Stemme inden i mig sige: "De er også Mine børn.” Jeg tog ikke notits af den Stemme.

Det virkede, som om alle på gaderne havde travlt og skulle skynde sig. Nogle trak kærrer stablet højt med alt, hvad man kunne forestille sig. Trafikken var vanvittig. Rundt omkring os blev vi invaderet af rickshaws og overskygget af kæmpestore, faldefærdige busser, der tudede konstant. Motorcykler blev brugt til familietransport med to eller tre børn, som klamrede sig til deres forældre. Folk krydsede gaderne efter forgodtbefindende og satte livet på spil, mens de undveg køretøjerne. Selv halte mennesker, nogle med manglende lemmer trak sig gennem støvet i kaosset. Jeg spekulerede på, hvordan nogen af dem kunne overleve. Også togene havde deres charme med folk stuvet sammen indenfor og hængende ud af vinduer og døre som klaser af vindruer, for ikke at tale om gratisterne som tog sig en gratis tur på taget.

Det dæmrede for mig, at dette lands Skytsengle måtte være de travleste engle i hele verden med at holde deres betroede i live.

Ironisk nok blev det stedet, hvor jeg ville blive draget ind i en åndelig verden.

Da jeg først var faldet til i mit nye liv i Dhaka, blev min livsstil ligesom den, jeg havde nydt i Afrika; en konstant række af receptioner, bridge og tennisturneringer. Om eftermiddagen spillede jeg enten tennis eller gik model for venner, som arrangerede modeopvisninger. Morgenerne blev tilbragt med min anden passion, at male, da jeg havde besluttet at forberede en kunstudstilling og var begyndt at male på lærred og skitsere kultegninger.

Den 28. november 1985 begyndte stort set som en hvilken som helst anden dag uden noget forvarsel om, hvad der ventede mig. Jeg så frem til at skulle se nogle venner om aftenen og gik ovenpå til dagligstuen for at lave en indkøbsliste over det, jeg skulle bruge til vort middagsselskab. Med blyanten i stilling og notesblokken klar til at skrive min liste mærkede jeg pludselig et nærvær – et nærvær, der kiggede på mig. Det var ikke ’de døde’, som jeg plejede at se før i tiden. Hele mit væsen blev fyldt med en utrolig glæde. Derpå følte jeg det pludseligt, som om mit højre håndled blev berørt – grebet af et usynligt nærvær. Det skabte en snurrende virkning i mit håndled og i min hånd, som om en lav elektrisk strøm gik igennem dem. Jeg havde ikke tid til at tænke på, hvad der skete, for i dét øjeblik sænkede et blidt men fast tryk min hånd ned på notesblokken i skriveposition. Jeg var fuldstændig desorienteret og forvirret. Jeg spurgte mig selv: ”Hvad er det?” Den ’elektriske strøm’ blev stærkere, og det usynlige nærvær begyndte at lede min hånd og styre den til at tegne et hjerte. Derefter tegnede den en rose midt i hjertet, som om den voksede ud fra hjertet. Og derpå skrev den disse ord, som skulle ændre mit liv for altid:

”Jeg er din Skytsengel, og mit navn er Daniel.” Mens de ord blev skrevet, udtalte en Stemme dem inden i mig, og jeg hørte hver en stavelse lige så tydeligt som fra en hørbar stemme. Jeg var så chokeret; jeg faldt næsten ned fra min stol, især fordi håndskriften var så ulig min egen. Den var smuk og majestætisk og mindede mig om skriften på ikoner. Med disse ord formet uden anstrengelse og på mystisk vis af min engel, hvor jeg havde i sinde at skrive en indkøbsliste, tog mit liv en utrolig drejning og blev ændret for altid. Jeg var målløs og tavs og holdt vejret. Jeg læste ordene igen og igen og forsøgte at fatte dem.

Der var gået mange år siden de dage, jeg som teenager stødte på ’de døde’ og havde visioner. Alle tanker om den mystiske ’anden verden’ i min barndom havde forladt mig for længe siden. Så denne manifestation af min Skytsengel overrumplede mig og havde samme virkning som en mursten, der ramte mit hoved.

Da ordenes fulde betydning begyndte at dæmre for mig, blev jeg overvældet af glæde. Jeg fniste, forbløffet over at min Skytsengel havde kontaktet mig. Overvældet af stor glæde kastede jeg blyanten op i luften og nærmest fløj rundt i huset, og mine fødder rørte knap nok gulvet, mens jeg højlydt gentog: ”Jeg er den heldigste person på jorden!”

Hele dagen følte jeg mig opløftet – let som en fjer – mens jeg spændt ventede på, at Per skulle vende hjem fra arbejde. Da han ankom, lagde han med det samme mærke til min opstemthed og spurgte: ”Hvad sker der?” ”Jeg … godt … øh … min engel talte til mig!” Udbrød jeg. Per stirrede på mig og ventede for at se, hvad mere jeg havde at sige: ”Han skubbede min hånd til at skrive, hvad han sagde … jeg så ham og mærkede også hans nærvær … han skrev oven i købet til mig.” ”Hvordan? Hvad sagde han?”

”Han gav mig blot sit navn og tegnede et hjerte med en rose, der kommer ud af det.”

Jeg skænkede det ikke en tanke, at Per måtte tænke: ”Nu er min kone definitivt flippet ud. Hun er virkelig gået i spåner, klar til en spændetrøje.”

Jeg genfortalte min historie igen og igen, mens Per, kølig som en sommerbrise, roligt lyttede blot med nogle få ’hmm’er’ nu og da. Var det hans skandinaviske natur, eller var han bare alt for lamslået til at reagere? Så fortalte han mig, at han havde læst en del på emnet om mystiske oplevelser i sin studietid. Han forsikrede mig om, at det, der var sket, ikke var unikt – det var også sket for andre.

Da jeg hørte det, sagde jeg: ”Aha …” og indså, at min oplevelse bestemt var ekstraordinær men ikke uden paralleller.

Mærkeligt nok forbandt jeg ikke den nye mystiske oplevelse med alle dem, jeg havde haft i min fortid. Jeg fokuserede bare på dagens begivenheder og det forbløffende fænomen at møde min helt egen Skytsengel. Eftersom hele mit liv så ofte havde drejet sig om at more mig, så jeg på dette som en forbløffende éngangsgave og forventede ikke, at min engel ville komme igen.

Men sikkert nok vendte han tilbage allerede dagen efter. Og til min store overraskelse medbragte han en hærskare af englekor. Jeg følte, at Himlens porte pludselig var vidt åbne, fordi jeg så let kunne mærke den vældige bevægelse af engle ovenfra og rundt omkring mig. De virkede spændte og begejstrede med den særlige forventningens glæde, som går forud for vidunderlige begivenheder. På deres jubel forstod jeg, at der var fryd i Himlen, og at de celebrerede. Derpå sang englene disse ord med én stemme:

”En glædelig begivenhed er ved at ske!”

Jeg vidste, at jeg på en eller anden måde var direkte involveret, hvad den ’begivenhed’ end måtte være. Jeg prøvede ihærdigt at gætte, hvad det var, men forgæves. Hver gang Himlen åbnede sig, sang englene det samme omkvæd og gentog de samme ord med blot nogle få minutters stilhed mellem hvert omkvæd. Det fortsatte hele dagen.

Derefter manifesterede min Skytsengel sig igen og sagde sine første ord til mig om Gud: ”Gud er dig nær og elsker dig.”

Jeg svarede ikke, og min engel tilføjede ikke andet. Jeg gik bare ud fra, at det var typisk for engle at tale om Gud. Når alt kommer til alt, lever de jo sammen med Ham!

Jeg havde ingen intentioner om at dele min forbløffende oplevelse med nogen uden for min nærmeste familie. Jeg var ikke parat til at risikere at blive latterliggjort af mine venner, som kendte mig som en ’normal’ person. Ligesom mine andre mystiske oplevelser ville dette lille eventyr forblive en hemmelighed mellem mig og ’den anden verden’.

Den følgende dag kom min engel igen, men denne gang var hans attitude anderledes. Han var meget alvorlig, og med en højtidelig stemme bad han mig om at læse ’Guds Ord’. Jeg lod, som om jeg ikke vidste, hvad han mente. Jeg spurgte ham, hvad det betød, mens jeg sagde til mig selv: ”Nu kommer det …” Vel vidende, at jeg havde forstået, fortalte han mig i et alvorligt tonefald, at med ’Ordet’ mente han Bibelen. Jeg kunne ikke li’ den måde, samtalen udviklede sig på, og jeg fortalte ham i overensstemmelse med sandheden, at jeg ikke havde en Bibel. Han sagde, at han meget vel vidste, at jeg ikke ejede en Bibel og pålagde mig at gå hen og få fat på en. Jeg argumenterende med ham og sagde, at han bad mig om det umulige, eftersom jeg boede i et muslimsk land, og at boghandlerne ikke solgte Bibeler. Han sagde: ”Gå hen til den amerikanske skole, hvor din søn går. Der vil du finde en Bibel på biblioteket.”

Efter det møde overvejede jeg, om jeg skulle gå derhen eller blot nægte og blive hjemme. Jeg var ikke klar til at forpligte mig. Mine tanker fokuserede på, hvad min mand og mine venner måtte tænke om mig, hvis de så mig med en Bibel i hånden i stedet for en tennisketsjer. Jeg var sikker på, at de enten ville gøre grin med mig eller tro, at jeg var gået fra forstanden. Jeg spekulerede på, hvor i huset jeg kunne gemme en Bibel, så ingen ville se den. Men ét var sikkert – Daniel mente det meget alvorligt. Og skønt det sidste i verden, jeg ønskede, var at læse en Bibel, regnede jeg med, at det var bedre at adlyde ham. Trods alt er en engel uden tvivl meget magtfuld.

Så jeg tog af sted til den amerikanske skole, hvor personalet kendte mig. Dér så jeg et antal Bibeler på en hylde på biblioteket og fik tilladelse til at låne en.

Som Daniel havde pålagt mig, åbnede jeg pligtskyldigt Bibelen derhjemme og fandt mig selv stirrende på Salmernes Bog. Jeg læste nogle af dem, men til min overraskelse var ordene uforståelige for mig, som om de var skrevet på et sprog, jeg ikke talte. Til trods for at have overbevist mig selv om, at jeg kunne få styr på versene, forstod jeg intet overhovedet, ikke ét ord. Det var en pinefuld oplevelse.

Englen gjorde det klart for mig, at på trods af det faktum, at Gud havde givet mig så meget gennem hele mit liv, havde jeg fuldstændigt fejlet med at vise Ham nogen erkendelse overhovedet, og jeg levede derfor i mørke ude af stand til at se Guds Ord og forstå det.

I det øjeblik mærkede jeg et mærkeligt Lys stille blive optaget i min sjæl. Som lyset begyndte at skinne i min sjæls mørke, skælvede hele mit væsen, for mit indre væsen blev pludselig udstillet foran Gud og Hans Engle. Jeg fik indsigt i min sjæls tilstand, hvilket kom som et chok for mig. Jeg oplevede en åndelig fattigdom som aldrig før, som om en ustoflig Ild flåede mit tøj af.

Indtil det sker for dig selv, kan du ikke forestille dig, hvordan det føles, når Gud konfronterer dig. Den smukke og fredfyldte sti, jeg havde betrådt med Daniel, forsvandt brat og blev til en stormende Himmelsk Ild, der opslugte mig og hvirvlede mig endnu dybere ind i realiteten af min sjæls sorte dybder.

Den værste prøvelse i den tilstand var, at jeg blev fuldt bevidst om alt, hvad jeg nogensinde havde gjort galt. Hvad, der skete med mig, var langt ud over min fatteevne. Min engel gjorde mig bevidst om mine fejl og min syndighed, mens bitter samvittighedsnag og indignation vældede op i mig, og jeg fandt mig selv rystende og hulkende af anger, sorg og smerte. Kort sagt så jeg alt, hvad jeg havde gjort for at være i modstrid med Guds Hellighed. Samtidig med at jeg anklagede og afskyede mig selv for disse synder, følte jeg en smerte i hver en fiber af min ånd, sind og krop. Jeg følte det, som om jeg steg ned i min sjæls mudrede dyb, mens Himmelske flammer buldrede, omspændte mig fra alle sider, nedbrændte mine passioner til roden og destruerede alt, som forhindrede Guds passage i min sjæl. I utvetydige vendinger gjorde Daniel mig det klart, at de to værste overtrædelser af alle var, hvordan jeg havde ignoreret Guds velsignelser og misbrugt de gaver, Han havde givet mig.

Den afsløring af min sjæl bragte mig en anden alarmerende oplevelse. Det føltes, som om jeg var helt nøgen, dækket af spedalskhed og stående alene og i unåde og skam foran den Guddommeliges øjne. Det fik mig til at tænke på, hvordan Adam og Eva måtte have følt det, efter at de havde syndet, og Gud nærmede sig dem i Sit rene Lys og stod ansigt til ansigt med dem.

Dér stod jeg, reduceret til et nul, da jeg blev vist mit virkelige jegs desperate tilstand. Ganske kort havde min engel fået mig til at se mine synder med Guds øjne, som Han ser dem, og ikke som jeg ser dem. Jeg begyndte at føle mig tynget af byrden af mine fejl. Jeg tænkte: ”Bliver jeg renset? Bliver jeg straffet?”

Derefter opdagede jeg, at jeg blev trukket ind i endnu et mærkeligt stadie. Englen fik mig til at indse, hvordan jeg i alle disse år havde gået på forræderisk mosejord og i mørke. Han viste mig, at min sjæl var omspændt af fare, og at jeg aldrig havde tænkt på at bede og prise Gud. Denne uforudsete og ufattelige renselsesproces varede i næsten tre uger.

Time efter time, dag efter dag befandt jeg mig ansigt til ansigt med sider af mig selv, som ikke var det mindste behagelige. Jeg måtte se virkeligheden i øjnene; jeg måtte se i øjnene, hvordan mit virkelige jeg var, og indrømme, at tingene ikke var så vidunderlige, som de havde forekommet mig for ikke så lang tid siden. Virkningen af den overnaturlige Ild smeltede mit forhærdede hjerte og splintrede samtidigt skorpen som med slag fra en hammer.

Jeg kunne ikke bringe fortiden tilbage, men gennem denne afsløring og renselse var jeg i stand til mere klart at se ind i mit hjertes skjulte dyb og ind i virkeligheden af vor natur. Den bevidsthed om vor sjæl kaldes ’Herrens Dag’, og det er en oplevelse, som ingen kan undgå. Enhver, mand og kvinde, vil gennemgå en guddommelig bedømmelse, en minidomstol – en bevidsthed om éns synder, som vil blive vist enten, mens vi stadig er på jorden, eller endnu værre, efter døden.

Efter dage i pine begyndte smerten endelig at tage af, og jeg begyndte at føle mig lidt ’normal’ igen. Jeg havde fornemmelsen af, at jeg var blevet renset og ’gennemvasket’. Jeg lagde mærke til, at det at have gennemgået en sådan Ild skabte en åbenhed og en ny følsomhed over for andre i mit hjerte, som ikke havde været der før. Under prøvelsen – for det var en prøvelse – kom min engel gentagne gange for at trøste mig. Skønt han kunne være meget direkte og ganske målrettet med sine reprimander, var han også støttende og blid på en måde, som kun en ægte ven kan være. På et tidspunkt hørte jeg oven i købet en Stemme, som jeg gik ud fra, kom fra Gud selv, sige til mig:

”tag ikke dette som en straf, datter; det blev gjort mod dig af den vældige kærlighed, Jeg føler for dig, og som soner for dine synder.”

Efter min prøvelse begyndte jeg at forstå Daniels mission, da jeg overhørte ham tigge Gud: ”Åh, Gud, lad hende følge Dig!” Jeg spurgte Daniel: ”Hvem beder du for?”

Han svarede i en klagende tone:

”Jeg bad for dig.”

Jeg var forundret. Var jeg stadig så slem? Og hvorfor blev Daniel ved med at fortælle mig, at jeg skulle slutte fred med Gud? Jeg spurgte ham oven i købet irriteret om det: ”Hvordan kan jeg slutte fred med Gud, når jeg ser, at jeg ikke er i krig med Ham, og jeg ved, at Han eksisterer?”

Han gentog blot sig selv og sagde: ”Slut fred med Gud.” Senere skulle jeg lære, at vore Skytsengle beder for os hele tiden og bønfalder Gud på vore vegne. De beder om, at vi vil ændre vort hjerte og vende os til Gud, slutte ’fred’ med Ham efter vore oprør.

I løbet af al den tid fortsatte jeg med at leve mit sædvanlige liv, male lærreder til min udstilling, deltage i selskabelighed og spille tennis, men når jeg mærkede min engel kalde på mig, skyndte jeg mig for at høre, hvad han havde at sige. Med tiden kom jeg til at støtte mig mere og mere til mit forhold til min engel og gav ham mere tid, men jeg var bestemt ikke det mindste forberedt på et kald fra Gud Selv. Jeg havde aldrig hørt, at Gud taler til mennesker, i det mindste ikke til almindelige mennesker, i vore moderne tider. Det kan godt være, Han konverserede med profeter i Det Gamle Testamentes tider, men det var fortid.

Daniel havde prøvet at forberede mig, at gøre mig bevidst om, at mine overnaturlige oplevelser langt fra var ovre. De blev givet til mig af en grund og indeholdt noget dybere og mere dramatisk, som ventede mig, og hvis implikationer jeg knap kunne begribe. Den heftige prøvelse, jeg havde gennemgået, havde efterladt mig ’vægtløs’. I den tilstand af tomhed betød tingene i denne verden ikke længere noget for mig. Når overraskelser mister deres flavor, når den materielle verden får mindre værdi, når frygt og ængstelse tilintetgøres og forsvinder, når jordens elementers strålende farverigdom bliver kedelig og blegner, når sind og sjæl bringes til sindsro, opnår du en tilstand af frigørelse.

Anger og bevidsthed om mine synder havde åbnet en bred dør til den Guddommelige orden og til komplet frihed. Efter den heftige prøvelse var min sjæl i fred; derefter kunne intet ophidse eller påvirke mig mere. Der var kun underkastelse og accept i mit sind og i min sjæl. Realistisk set havde jeg lige gennemgået ’Helvede’, men det var gennem den nedstigning, at den overnaturlige Ild smeltede mine lænker og kæder. Endelig var jeg blevet sat fri! Befriet!

Derpå, i den tilstand, stadig omtumlet, blæste et sødt duftende Åndedrag hen over mit ansigt, og jeg hørte en Stemme inden i mig sige ømt:

”Jeg er din Fader, og du nedstammer fra Mig … du kommer fra Mig … du tilhører Mig … du er Min … du er Mit afkom …”

Da jeg hørte de ord, blev jeg blæst væk. I dét øjeblik var jeg dér, stående på tærsklen til det Uskabte Lys. Guds lysende Nærvær fyldte mig, eksploderede gennem hele mit væsen og løftede min sjæl. Den klare manifestation af Gud var langt større end noget, jeg nogen sinde havde oplevet fra Daniel. Da Daniel besøgte mig, kunne jeg se ham med min sjæls øjne og vidste, det var ham og ’bare’ ham. Men Guds Nærvær var usynligt selv inden i mig. Jeg så Ham ikke, jeg mærkede kun Hans ubestridelige Nærvær i mit hjerte.

Daniel havde fortalt mig, at jeg ville blive undervist i ’Jahves Ret’, i de Retssale, hvor Englemagter har adgang til at gå ind og ud.

Jeg oplevede en usigelig kærlighed og faderlig medfølelse strømme ud fra Gud. Endda ikke kun det. Hans Lysstråle, som omsluttede mit hjerte, mit sind og min sjæl, var så klar og så kraftfuld, at den bragte en fred, som ingen andre nogen sinde kunne have givet mig, en fred kun Gud kan give til selv det mest oprevne hjerte. Og på trods af kraften og Hans Nærværs Almagt kom Han til mig med en enkelhed så fin og så faderlig, at jeg blev fortæret i Hans Kærlighed.

Jeg følte, at jeg kendte Ham. Min sjæl genkendte Ham som en familiær Skikkelse. Jeg spurgte mig selv: ”Er det den Dommer, som skulle være så fjern og streng, og som så nemt fordømmer? Var jeg så misinformeret om Ham?” Jeg kunne bare ikke tro, at det var den samme Gud, jeg forestillede mig i fortiden! Og derpå huskede jeg: ”Gud er sen til vrede, tilgivende, kærlig, mild og blid.” Det er den sande Gud! Det overstiger min evne at forklare med almindelige ord den følelse, at jeg stod foran den Absoluttes Ansigt.

På en eller anden måde vidste jeg i min sjæl, at han blinkede til mig og morede sig og samtidigt var fornøjet, måske fordi jeg var så desorienteret og fyldt med ærefrygt.

Han talte igen i mit inderste væsen, og i det øjeblik, jeg hørte Hans Stemme, var jeg ikke i tvivl om, at Han var min Skaber og Fader. Hvert ben i mig genkendte Ham, da Han sagde:

”se, Jeg er din Fader;”

I det øjeblik indså jeg, at vort virkelige hjem er hos Gud. Jeg vidste her og nu og uden nogen tvivl, at Himlen eksisterer og er vort hjem! Jorden? Har intet med jorden at gøre. Mit sind vaklede, da det gik op for mig, at vi virkelig er børn af den Allerhøjeste; at vi nedstammer fra Suverænitet og Pragt, og vi tilhører Gud, Himlen … jeg følte mig anderledes, da jeg indså, at vi alle er af Kongelig afstamning, og at vor Fader er Kongen over konger – vi er ben af Hans Ben, kød af Hans Kød!

Dette var den klareste og den mest overbevisende vision, jeg nogen sinde havde haft i hele mit liv.

Stadig i chok gik det op for mig, at Skaberen, den Eneste Ene, ubestridelig Essens og Gnisten, som motiverede hele universet – så nemt skulle kunne tale til mig, en almindelig person. Selv nu undrer jeg mig over, at det kunne ske. Men i mit sind dengang og selv nu gør selve erfaringens kraft det tydeligt, at Gud kan tale når som helst og gennem hvem som helst, Han vælger, og det er et faktum.

Det lykkedes mig at gribe pen og papir for at skrive ned, hvad Han sagde. Mens Han var ’hos’ mig, følte jeg, at jeg kunne bede Ham om hjælp. Jeg ’førte’ ham over til vinduet og pegede på tiggerne og fattigdommen udenfor og sagde: ”Se! Se, hvad verden er blevet til.”

Meget fredeligt og som om Han ikke var overrasket, sagde Han:

”tror du virkelig, at Jeg kan hjælpe jer?”

”Ja, Du kan; Du er Gud!”

Derpå bad Han mig om at bede ’Fadervor’, ’Herrens Bøn’ i Hans Nærvær. Jeg var så glad for, at Han havde bedt mig sige noget, jeg faktisk kunne, og uden at tænke mig om udbrød jeg: ”Ja, Far!”

Jeg ved ikke, hvordan det ord slap ud. Var det, fordi Han var så faderlig, så velkendt, at jeg følte, jeg kendte Ham? Var det, fordi jeg, Hans skabning, genkendte Ham på en mystisk måde som Ophavsmand og Skaber og dermed alles Fader? Hvad grunden end var, stivnede jeg øjeblikkeligt af angst og afventede Guds reaktion på at blive kaldt ’Far’.

Han sagde:

”frygt ikke, datter, for Jeg har taget dette ord, ’Far’, i Min Hånd som en juvel;”

Jeg var så lettet over Hans svar, at jeg fyldt med glæde hastede gennem ordene i ’Fadervor’.

Da jeg var færdig, fortalte Gud mig kærligt, at Han ikke var tilfreds med den måde, jeg havde fremsagt den, fordi jeg havde bedt for hurtigt. Jeg gentog bønnen langsommere denne gang. Gud fortalte mig så, at den stadig ikke var rigtig, fordi jeg bevægede mig rundt, mens jeg bad. Igen og igen fremsagde jeg Herrens Bøn, og hver gang fortalte Gud mig, at det ikke var godt, og at jeg måtte begynde forfra. Det fortsatte i timevis.

Jeg begyndte at spekulere på, om Gud i virkeligheden ønskede, at jeg skulle sige hver en Herrens Bøn, som jeg havde undladt at bede igennem hele mit liv! Langt om længe efter mange forsøg på at sige den rigtigt lykkedes det mig at glæde Ham, og ved hver sætning, jeg udtalte, sagde Gud: ”Godt!” Endelig var Han tilfreds.

Først kunne jeg ikke forstå lektien, og hvorfor jeg skulle gentage den bøn i Hans Nærvær, men efterhånden som dagen skred frem, knækkede det sidste stykke skorpe, som sad tilbage på mit hjerte og udsatte mig for Hans Kærlighed. Jeg indså endelig, at jeg skulle mene hvert ord, jeg udtalte, med kærlighed.

Fra da af dækkede mange velsignelser mig fra den harmoni og ro, min sjæl fik ved Gud Faderens Nærvær. Nu var alle de tidligere forstyrrelser glemt i Guds overflod og fylde, hvori min sjæl modtog en fortrolig åndelig omfavnelse.

Kapitel 3
Den mørke nat

J eg var himmelhenrykt over denne åbenbaring, og over de kommende dage føltes min samtale med Gud som i de tidlige dage med betagelse, når nyforelskede ikke kan få nok af hinanden. Jeg ønskede at være sammen med Ham konstant, og intet andet syntes at have betydning. Det var lyksalighed.

Så, uden varsel stoppede al samtale med Gud og min engel brat. Det var, som om nogen lige havde slukket lyset, og jeg befandt mig pludselig siddende i bælgmørke.

Skønt jeg stadig var omgivet af familie og venner, havde jeg aldrig før følt mig så alene og ulykkelig. Guds og min engels nærvær var ikke længere hos mig. Jeg kaldte på dem, men de svarede ikke. Jeg følte virkelig, at Han med vilje havde lukket Himlen og slæbt mig ud i en ørken for at lade mig ’riste’ i min ensomhed. I angst og elendighed holdt jeg aldrig op med at kalde på min engel, men også han havde forladt mig.

Vor tennisklub forberedte sig på de årlige turneringer, så jeg deltog, men når jeg spillede, manglede min sædvanlige iver og glæde. Jeg tænkte: ”Er det Guds metoder? Henvender Han sig for at forføre os, og når vi først er forførte, så sparker Han os ud?”

Senere forstod jeg, hvorfor Gud slæber en sjæl ud i ørknen. Disse er Hans ord:

”Jeg kommer for at splintre dørene til jeres fangehuller og smelte jeres synders lænker med Min Flamme; Jeg kommer for at befri jer fra jeres fangenskab og jeres syndighed og gøre en ende på jeres udsvævelser; Jeg har i sinde at frelse jer, generation, også selvom jeg bliver nødt til at trække jer hele vejen ud i ørknen og tale til jer, vise jer jeres tørhed, og hvordan hele jeres legeme er fyldt op med mørke, Jeg vil gøre det for at redde jer; åh, skabning! hvad vil jeg ikke gøre for jer …” ¹

Jeg prøvede at bringe orden i de nylige begivenheder i mit liv for at finde mening med det, der skete. Først, for at tiltrække min opmærksomhed og nysgerrighed, havde Gud sendt min engel. Derpå fik Han mig til at høre Himlens melodier og gav mig et glimt af Sin Himmelske Engleskare i Sin bolig, og da jeg glædede mig over, hvad jeg så, trak Han mig ud af mudderet, og uden at spilde tid charmerede Han mig. Derpå ’ristede’ Han mig uden tøven i den første åndelige Ild blot for straks at kaste mig ud i ørknen med åbne vabler, forsvinde sammen med min engel, lukke Himlen og efterlade mig helt alene i ørknens skræmmende stilhed for at lide og jamre, mens de ignorerede min desperation og min smerte og nød.

Fra Sit ’skjulested’ iagttog Han mig nu og ventede i tavshed på mine klageskrig om overgivelse.

”Hvad har jeg gjort, at Du viger bort fra mig på den måde? Netop som jeg åbnede mit hjerte for Dig, min Gud, løb Du væk og skjulte Dig.” Han svarede ikke.

Jeg ønskede at blive forløst, men i denne ørken var jeg nu kun omgivet af skygger og fantasmer, livløse ting som ikke tilfredsstiller sjælen. Jeg vendte mig til alle sider og kiggede efter Ham. Derefter kiggede jeg efter min engel, men jeg fandt ingen af dem.

Jeg vandrede i denne ørken i tre uger mellem ånd og kød og følte mig mere død end levende.

Så skete der noget mærkeligt. Mens jeg gennemgik denne ’død’, fornemmede jeg pludselig de ’døde’ sjæle igen for første gang i mange år. Jeg så deres grå kroppe nærme sig mig langsomt krybende som skygger ud af tåge. På ingen tid havde de omringet mig. Det gik op for mig, at min ånd var blevet trukket ned til ’de dødes’ sted - Skærsilden. Skærsilden ved min adskillelse fra Gud havde bragt mig til denne de afdødes Skærsild, hvor også de lider ved adskillelsen fra Gud, mens de rejser hen imod Ham gennem en renselsesperiode.

Da jeg rejste ind i Skærsilden, var min opmærksomhed ikke på mine omgivelser men på selve de afdøde sjæle, hvor mænd og kvinder, uskelnelige fra hinanden, flakkede om i store skarer. De lignede alle hinanden på grund af deres lidende, sorgfulde ansigtsudtryk. Da de fik øje på mig, styrtede de hen imod mig. De klyngede sig til mig, som tiggere gør det, og nogle af dem gav mig deres navne frivilligt. Jeg genkendte én af dem, som desperat bad mig om hjælp. Han havde været en meget fornem og berømt personlighed, da han var på jorden, og højt beundret af verden. Jeg indså da, at berømthed, prestige, rigdom og glamour kun er midlertidige ting, som man kan nyde i et stykke tid på jorden, men de leder os ikke til Paradis.

Andre sjæle, der havde givet mig mange problemer og sorger på jorden, nærmede sig mig. De gav mig deres navne og bad mig om at tilgive dem og bede for dem. Senere skulle jeg lære, hvor vigtigt det er ikke at bære nag til dem, der er døde. På en mystisk måde ’holder vi dem tilbage’, og de lider, hvis vi ikke tilgiver dem. Vi holder dem fra de højere riger; de forbliver tilsyneladende lænkede og når ikke Himlen. Vi skal tilgive dem.

På trods af min absolutte hjælpeløshed, gjorde jeg med en kraftanstrengelse, hvad de bad om, da de omringede mig. Derpå opfordrede de mig lige pludseligt som med én stemme til at overstænke dem med vievand. Helt befippet spurgte jeg:

”Vievand – til hvad?”

”Vær rar at gøre blot det for os.”

Jeg forstod ikke helt og sukkede. Da jeg spurgte mig selv, hvor jeg kunne finde vievand, råbte de alle:

”Gå hen til kirken og få fat på noget til os.”

Det var, som om de havde læst mine tanker.

Jeg var virkelig ikke i en tilstand, hvor jeg kunne gå hen til den nærliggende kirke for at hente vievand. ”Hvorfor vil de have vievand?” Jeg var rådvild, men de bønfaldt mig endnu mere, og eftersom jeg indså, at de ikke ville lade mig være, slæbte jeg mig ud på vejen og gik hen til kirken over for vort hus. Dér fandt jeg en præst, og jeg styrtede over og spurgte ham: ”Må jeg godt få noget vievand til at tage med hjem? Der er de her sjæle, du ved, ’de døde’, som gerne vil, at jeg stænker noget vand på dem.”

Jeg regnede med, at han ville bryde sammen af grin over mig, men i min smertefulde tilstand var jeg virkelig ligeglad med, hvad han tænkte. Jeg blev overrasket, da han i stedet sagde: ”Okay, jeg vil give dig noget. Det er vor katolske tradition at gøre sådan.”

Han gav mig en lille flaske, der indeholdt vievand, og jeg gik hurtigt hjem for at møde sjælene. Fornuftsmæssigt kunne jeg ikke se, hvordan jeg skulle gøre det. Her var jeg, som oplevede døde personers sjæle, ulegemlige, kun ånd. Hvordan skulle jeg stænke vand på dem, fysisk vand, som ville falde til jorden. Så jeg spurgte: ”Hvordan skal jeg stænke vand på jer, når I er ulegemlige ånder?”

”Stænk vandet på os med den intention at det er for os!” Svarede de. Så det var lige, hvad jeg gjorde.

Hvis de havde materialiseret sig fysisk, ville jeg være blevet mast i en massebevægelse. Skarer kom farende hen imod mig, for at en enkelt dråbe vievand skulle falde på dem. Jeg havde rigeligt, så jeg fortsatte med at stænke og stænke. Et øjeblik virkede det, som om hele Skærsilden bevægede sig hen imod mig for at modtage bare en dråbe af vievandet! Og til min forbløffelse så jeg mange af dem suse opad, som stjerneskud bliver suget op imod himlen. De var så glade!

Det sjove var, at mens disse sjæle blev udfriet af deres lidelser, udholdt jeg stadig smerten over at føle mig forladt af Gud. Selvfølgelig benyttede jeg mig af deres tilstedeværelse og spurgte dem, om de havde set min engel eller Ham, som jeg var kommet til at elske til vanvid, men de ville ikke give mig noget svar og spredtes i tågen på samme måde, som de havde vist sig.

Muligvis havde Gud givet mig lov til at mærke, hvordan de døde sjæle, som er i Skærsilden, lider ved at være adskilt fra Gud. Hvad grunden end var, fortsatte min åndelige tørke. Hver dag, der gik, føltes som et år. På trods af den travle verden omkring mig, fortsatte jeg med at føle mig håbløst alene.

Jeg fortsatte med at råbe, men min stemme blev blot kastet tilbage til mig.

Til sidst kunne jeg ikke klare det længere. Jeg klynkede patetisk som et nyfødt barn. Jeg løftede mine øjne mod Himlen, og af al magt skreg jeg ud og overgav mig:

”Fader, hvor er Du? Hvorfor forlod Du mig? Tag mig og gør med mig som Du ønsker! Rens mig og brug mig, hvis det er Dit ønske!”

Jeg overgav mig endelig fuldstændigt til Hans Vilje.

Så åbnedes Himlen på et øjeblik og en rørt Stemme råbte:

”Jeg, Gud, elsker dig! kom! lad Mig frydes over altid at høre de ord af total overgivelse, …”

De ord var som balsam på de dybe sår, min sjæl havde fået i ørknen, og de helede mig straks. Som et lynnedslag fra Himlen steg Gud med fryd ned for at nå mig og løfte mig til Sit Hjerte. Derpå kastede Han mig hurtigt som en pil endnu engang fra Sin favn ind i den rodede verden, vi er i. Dog kompenserede Gud mig samtidigt ved at åbne Portene til Himlen og give mig adgang til Sine inderste Sale, så jeg kan træde ind og ud, når som helst jeg ønsker det.

Således overgivet til Gud priste min sjæl, friskfyldt med Himmelsk dug, Ham. Jeg herliggjorde Ham med disse ord: ”Jahve besøgte mig! Hans Ånd løftede mig som et vindstød og viste mig Sit Åsyn. Han viste mig Ømhed, Kærlighed og uendelig Godhed. Derpå overøste Han mig med Velsignelser og tilbød mig en overflod af Manna til at dele med mine brødre. Han gik med mig i glemslens land; han hentede mig nede blandt de døde; blandt dem, som havde glemt Ham, rejste Han mig og genoprettede min sjæls hukommelse. O Herre, Jahve, hvor er jeg taknemmelig! Må Din Mildhed, O Herre, være over os alle. Velsignet være Jahve i al evighed.”²

Da jeg endelig accepterede at leve Guds kærlighedslov og sætte Gud først i mit liv og leve et sandt liv i Ham, kom Herren til mig og åbenbarede dybden af Sin skinsyge Kærlighed til mig og til hele verden:

”Jeg elsker dig skinsygt, jeg ønsker, du helt skal være Min; Jeg ønsker, at alt, hvad du gør, skal være for Mig; jeg tolererer ikke rivaler; jeg ønsker, at du tilbeder Mig og lever for Mig; ånd for mig, elsk for Mig, spis for mig, smil for Mig, du må ofre dig for Mig; alt hvad du gør, gør det for Mig; Jeg ønsker at opsluge dig; jeg ønsker at opflamme dig til kun at ønske Mig; pryd Mig med dine kronblade, Min blomst, kron Mig med din kærlighed … omgiv Mig med din duft;”³

”tillad Mig at uddanne dig og styrke dig; Jeg ønsker at forme dig til Min barfodede Atlet, så du kan løbe kapløb med Mig rundt i verden til Mit folk for at vække dem af deres sløvhed, hale de døde fra deres grave og forvandle dem til Katedraler;”

”Wow!” Udbrød jeg. Det er alvorligt, er vi så slemme? Døde? Forrådnelse? Jeg mener, er vi ved at blive nedbrudt som rådden frugt? Er det sandt? Er det en advarsel? Er der derfor, Gud taler?

Jeg vidste, at når Han talte til mig, talte Han til hver enkelt af os. Selv jeg vidste i min åndelige umodenhed, at Gud ikke ville gøre sig ulejlighed med at komme og tale til os, med mindre tingene var virkelig katastrofale, og verden var i virkelig dårlig stand. Han ville ikke bare komme nonchalant med Sine hænder bag ryggen for at spørge os: ”Hallo, skabninger, hvordan går det i dag? Er alt vel med jer, hva’? Er der noget, I har brug for? Giv Mig blot et kald, Jeg er lige her.”

Gud fik mig til at føle lige midt i mit hjerte, at Han giver os en sidste chance for at tilpasse os – hvis vi ikke gør det, vil Han skaffe Sig af med os alle!

Derpå spurgte Gud mig den 15. december 1986, som om det ikke var noget særligt:

”datter, ønsker du Visdom?”

”Ja, Herre!”

Uden at være klar over værdien af det, som blev tilbudt, svarede jeg blot: ”Ja.” Men så kom jeg til fornuft. Visdom? Var det ikke Salomons gave? Da Gud så, at jeg forstod, hvad Han tilbød, sagde Han:

”du vil tilegne dig Visdom, … og Jeg vil undervise dig.”

Jeg indså, at jeg skulle fortjene den. Jeg vidste ikke hvordan, men Gud havde sagt, at Han ville hjælpe mig. Meget senere forstod jeg, at Visdom kræver selvopofrelse, selvopgivelse, ofre, at kunne tage kritik og oven i købet blive banket sort og blå uden at klage samt følge Guds Vilje.

Guds generøsitet sluttede ikke her, for Han sagde:

”Jeg vil give dig dømmekraftens gave, udholdenhedens gave og kundskabens gave; Jeg vil give dig alle de gaver, så længe du følger Mig og gør Min Vilje;”

Maratonløbet med Gud var lige begyndt. Min engel havde sagt, at jeg ville blive uddannet af Gud Selv i Hans Himmelske Sale for at bære vidnesbyrd til en vantro verden, en døende verden. Han sagde, jeg ville løbe kapløb som en atlet uden at stoppe og uden hvile. Jeg vidste da, at jeg ville blive nødt til at stole på Guds fulde rustning, for det ville ikke være imod kød og blod, at jeg skulle kæmpe men mod Myndigheder og Magter, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet.⁴

Kapløbet begyndte.

¹Oversat fra Vassula Rydén, True Life in God, Cambridge Uniersity Press, United Kingdom, 12. september 1990, Alle citerede datoer er oversat fra True Life in God, hvis ikke andet er nævnt.

²16. januar 1992.

³5. maj 1987.

⁴Efeserbrevet 6: 12-13.

Kapitel 4
Engle eller dæmoner?

J eg fandt hurtigt ud af, at jeg havde en modstander, som var fast besluttet på at se til, at jeg aldrig ville nå målstregen.

Oplevelserne med det onde i mine tidligere år blegnede i sammenligning med det, jeg skulle støde ind i. Jeg fik et lynkursus i den overnaturlige verden, og den mørke side skulle få sin tid nu.

Hele tanken om djævelen er et middelalderligt begreb for mange mennesker i dag – et væsen med horn og klove afbildet på malerier i kirker og kunstgallerier – noget man kan grine af eller en fjollet overtro. Men I må forstå, at to usynlige hære omgiver os. Den beroligende nyhed er, at de Gode Engles hær er meget stærkere end de faldne engles hær. Vor kamp er ikke imod kød og blod men imod Magter og Myndigheder. Men vi må aldrig glemme, at Gud er langt mere magtfuld og stærkere end den Onde, og i vor verden besejrede Han Satan endeligt gennem Sin Søns lidelse på Korset, da Jesus helt ind i døden nægtede at holde op med at elske os – hvilket er, hvad Satan prøvede på at få Ham til.

Og dermed tog Gud den mest tragiske begivenhed i menneskehedens historie og vendte den til den største triumf. Han erobrede hele menneskehedens historie fra begyndelsen til Tidens Ende, så det til sidst vil blive afsløret, hvordan Satan har været taberen hele tiden. Og de begivenheder, som vi troede, var så tragiske, viste sig at være Hans største sejre.

Vore Skytsengle er som skildvagter, der aldrig forlader vor side; de følger med, hvor I end går, men samtidigt forlader de aldrig Guds nærvær, da de er i stand til at være to eller flere steder på samme tid.

Nogle gange udfører djævelen sine onde gerninger med subtilitet for ikke at blive eksponeret. Andre gange viser han sit had og sin jalousi helt åbent og med vold, indtil den overnaturlige magt undertrykker ham. Når han bliver besejret, handler han som regel uforsigtigt. Han viser sig for dagens lys. Det er dog en kendt sag, at Satan opnår sine bedste resultater, når han arbejder i stilhed uden åbent at vise tegn på sine onde intentioner eller sin tilstedeværelse. Hans svindel er mere effektiv og opnår bedre resultater for ham, når han arbejder under dække og undgår åben konfrontation. Når han arbejder uden at skabe ’krusninger på vandoverfladen’, så betyder det ikke, at der ikke er nogen forræderiske understrømme.

I vor moderne, digitale, videnskabelige og tekniske verden får vi ofte at vide, at vi har gammeldags holdninger, som blot er teorier fra Middelalderen, når vi erklærer, at djævelen findes og rent faktisk er en ond ånd. Det er imidlertid lykkedes for djævelen at overbevise mange lærde mennesker om, at han ikke findes, og der er nogle videnskabsmænd, som gerne vil bevise, at djævelen ikke findes. Alene det viser blot, hvor naiv man kan være. Hvordan kan disse gode mennesker tro, at de på videnskabelig vis kan undersøge en mørk ånd, som er en million gange klogere end dem og lever i et perverst, spirituelt mørke? Hvordan kan de på nogen måde bevise, at han ikke findes? Hvad vil djævelen gøre? Han vil vildlede dem endnu mere ved at lade som om, han ikke er der! Hans mest effektive våben er hans magt til tilsløring. Man kan kun lære gennem personlig erfaring, og det er endnu en grund til, at jeg skriver denne bog.

Enhver naturlig svaghed, som kan lede til mørkets regioner, er som en magnet, der kan tiltrække dæmoner til os. Satan er også en strateg, som er i stand til at bruge mange forskellige metoder for at overrumple os.

Satan bruger meget ofte mennesker til sit formål. Ud af ingenting kan han frembringe en anklage for fuldstændigt at ødelægge den, som han ønsker at ramme. Men ikke nok med det; én af hans mest ondskabsfulde handlinger er at antyde alle mulige tanker i den ’sovende’ sjæl, som sætter sjælen i en tilstand af ophidselse og total uro og fravrister den al dens indre ro. Det er derfor, vi skal være årvågne og ikke tillade ham at finde os ’sovende’.

Jeg prøver ikke på at skræmme jer. Jeg deler blot mine egne oplevelser, så I, som jeg gjorde det, kan lære at beskytte jer mod det onde ved at stole på Guds magt, der, som jeg sagde før, er meget større end djævelens.

Siden min barndom har det onde manifesteret sig for mig på forskellige måder. Jeg havde ikke bare de tilbagevendende visioner af hænderne, som prøvede at kvæle mig. Mange gange så jeg også en knurrende sort hund med røde øjne, som var klar til at springe på mig og flå mig i stykker.

På en eller anden måde må djævelen have vidst, at Gud havde et særligt formål med mig. Men før den periode i mit liv havde jeg aldrig helt forstået, hvor magtfuld djævelen er, og hvordan han og hans dæmoner konstant er på arbejde omkring os.

Da jeg nu havde overgivet mit liv til Gud, var jeg blevet en trussel mod de onde kræfter ligesom enhver person, der følger Gud. Det er, som om en sirene går i gang i Helvede, når en person vender sig til Gud, og den person er nu på djævelens radar. Hvorfor? Fordi en hellig person kan ændre verden og forpurre mange af djævelens planer.

Og således skete det, at kort efter mine møder med min engel og min overgivelse til Gud brød hele Helvede løs – bogstaveligt talt.

I sit raseri angreb Satan mig.

Som han henvendte sig til mig, var det den helt modsatte oplevelse af Daniels tilnærmelse. Da Daniel kom til mig, følte jeg glæde og fred, da han fortalte mig: ”Gud er dig nær og elsker dig.” Men nu, da Satan kom nærmere, fornemmede jeg straks had og grusomhed, og jeg hørte hans stemme vræle: ”Gååååååå!”

Jeg gik ud fra, det betød ’gå’, og at han sagde, at jeg skulle holde op med at tale med min engel og Gud. Jeg vidste ikke så meget om djævelen, men man kunne ikke tage fejl af ondsindetheden i hans hårde stemme. Det var rædselsvækkende. Hans nærvær forskrækkede mig. Jeg oplevede den mest forfærdelige følelse af frygt, som gjorde mig stiv af angst, og den tunge vægt af ondt omkring mig fyldte luften sammen med en forfærdelig stank af svovl.

Djævelens knurren lød mere som et vildt dyr end som en person. Den gav genlyd, og for første gang i mit liv mærkede jeg en gysen fra nederste del af min ryg hele vejen til mit hoved. Jeg søgte inden i mig selv for endnu en gang at finde Daniel og Gud, men det virkede, som om de havde trukket sig tilbage.

Da tordnede stemmen igen: ”Gååååå! Træk dig tilbage herfra, bitch! Træk dig tilbage, eller Helvedes ild klarer resten!”

Ved at samle alle mine kræfter og kalde på Gud i min sjæl svarede jeg med det ene ord: ”Nej!” Med det lod jeg forstå, at jeg ikke ville trække mig tilbage hverken fra Daniel eller Gud. Djævelen vrælede, at jeg var forbandet, og at min sjæl var fordømt, og han fortsatte med at udstøde sjofelheder, mens han tog form af en galning, der uafbrudt nedgjorde og pinte mig.

Han beskyldte mig for alt muligt ondt. Jeg erfarede senere, at djævelen bærer et andet navn, ’anklageren’, fordi han på Dommens Dag vil anklage os for hver en synd, vi har begået, mens Jesus vil retfærdiggøre os. Lige som Gud er kærlighed, barmhjertighed og forståelse, er djævelen det stik modsatte. Da han angreb mig, var hans fornærmelser så stærkt virkende, at jeg troede, jeg ville gå fra forstanden.

Den slags angreb fandt sted i løbet af dagen og også om natten, hvilket var endnu mere ubehageligt. Det var næsten umuligt for mig at sove. Det føltes også, som om djævelen forsøgte at presse al luft ud af min krop; som om en ørn havde sat sine klør på min mave, holdt fast i den og prøvede at kvæle mig. Det var en meget virkelig, fysisk fornemmelse.

Efterhånden som denne pine fortsatte, begyndte jeg at græde, og djævelen hånede mig foragteligt og sagde: ”Hold op med at vande dine sår!”

Inden under min egen virkelige rædsel fornemmede jeg, at der bag ved min kamp foregik et andet stort slag mellem djævelen og min engel Daniel, som kæmpede hårdt på mine vegne. Jeg vidste, at uden overnaturlig hjælp ville jeg ikke overleve. Jeg begyndte at kalde på min engel, og som svar ytrede han blot ét ord:

”Bed.” Så jeg bad med hele mit væsen og tryglede Gud om hjælp.

Efter nogen tid sluttede kampen endelig. Djævelen ophørte med sit angreb, og jeg var i stand til at få nogle få dages fred. I de stille og fredelige stunder, begyndte jeg at tænke på, hvor vigtig min Skytsengel var. Jeg vidste, at han kæmpede for mig som en god ven og holdt ham væk ved at sørge for mig og beskytte mig. Og jeg havde brug for hans beskyttelse, for djævelen giver ikke op så let, og han forberedte nye og anderledes angreb.

Først vendte djævelen sin opmærksomhed mod min familie. Min niece, som er min guddatter, ventede femten år med at dele sit mareridt med mig. Hun så sig selv siddende for bordenden af et langt spisebord, og flere rosenkranse hang omkring hendes hals. Der var andre ved bordet, og jeg sad også i den anden ende. Pludselig åbnedes døren, Satan trådte ind og gik over til hende. Hun beskrev ham som halvt ged fra taljen og nedefter og halvt menneske med et grimt ansigt og kæmpestore krumme horn på sit hoved. Hun brød sammen i tårer, mens hun beskrev sit mareridt og hulkende genkaldte hun sig rædslen fra den nat og hans truende ord:

”Jeg hader din tante, og jeg hader også dig!” Der skete noget lignende for min søn, da djævelen viste sig for ham i søvne som en meget gammel mand med et langt skæg. I drømmen sagde djævelen til ham:

”Du dér, sig til din mor, at hun skal holde op med at skrive, ellers vil jeg gøre det samme med dig, som jeg gjorde mod hende, da hun var meget ung. Jeg vil lægge mine hænder omkring din hals og kvæle dig!”

Jeg havde aldrig fortalt min søn om mine mareridt, så det var tydeligt, at det var djævelen.

De angreb bekymrede mig virkelig. For at sikre at djævelen ikke ville få lov til at angribe min familie, bad jeg Herren om at gribe ind. Så Han lovede, at Han ville udpege Sankt Mikael, Ærkeenglen, som vor beskytter; med den garanti følte jeg mig bedre tilpas.

Dernæst prøvede djævelen at påvirke mig på en anden måde. Snedig, som han er, og velvidende at jeg stadig var uuddannet i åndeverdenen, tog han min egen engel, Daniels skikkelse.

Den falske engel prøvede at narre mig ved at præsentere mig for et anderledes billede af den kærlige Gud og omsorgsfulde Fader, jeg kendte fra den dag, hvor jeg bad Fadervor for Ham.

Den falske engel begyndte med at fortælle mig, at Gud var et frygtindgydende væsen, og at jeg skulle være bange for Ham. Satans formål var at drage mig væk fra Gud og Hans planer for mig. Han fik Gud til at virke meget skræmmende og forsøgte at skabe en sådan angst for Gud i mig, at, når Han kom og talte til mig, ville jeg frygte Hans kald. Undertiden var der øjeblikke, hvor jeg fandt det næsten umuligt at skelne mellem Daniels stemme og djævelens. Den falske engel fik mig til at tro, at Gud var opfarende, hidsig og en forfærdelig dommer, som ville straffe Sit folk for den mindste fejl. I et stykke tid begyndte jeg at tro ham.

Lidt senere tog djævelen min afdøde fars skikkelse, og hans stemme lød nøjagtig som hans. ’Efterligningen’ af min far talte til mig på fransk, som min far ofte gjorde. Han fortalte mig, at Gud havde sendt ham for at fortælle mig, at mine samtaler med Gud alle var en illusion. Han sagde: ”Gud, som taler til dig! Hvor har du nogen sinde hørt om sådan noget før?” Han sagde, at det kun kunne betyde, at jeg var skør.

Jeg havde mistanke om, at der var noget mærkeligt ved den vision, så jeg sagde: ”Nuvel, hvad med Daniel? Er det muligt, at Engle kan vise sig for os?”

”Åh ham”, svarede han, og hans stemme fyldtes med så meget had, at jeg straks gennemskuede, at det var djævelen, som forsøgte at narre mig. Min far ville aldrig have talt sådan til mig.

Under dette mellemspil begyndte jeg at føle mig meget alene. På det tidspunkt i Bangladesh havde jeg ingen, jeg kunne gå til og få rådgivning eller åndelig hjælp. Jeg ønskede ikke at bekymre min mand ved at fortælle ham om det, der fandt sted. Jeg holdt det hele for mig selv. Djævelen vidste alt dette, så han forøgede sine angreb. Hver dag havde han flere og flere dæmoner med sig. Dag og nat kunne jeg både høre og mærke dem omkring mig. De faldne engle angreb mig, hånede mig og kaldte mig alle mulige slags obskøne navne. Jeg spekulerede på, hvorfor Gud tillod, at jeg gennemgik alt det.

Men efterhånden havde den mentale pine, jeg gennemgik, ikke længere den samme virkning på mig. Jeg vidste, at Gud var stærkere end djævelen, og jo nærmere jeg kom til Gud, jo mindre frygtede jeg Satan, og desto mere dirrede han og ønskede mig død. Hans raseri steg, og derfor skiftede han endnu engang taktik.

Nu begyndte djævelen at angribe mig fysisk. Jeg kan ikke helt forklare, hvordan det skete, da det var delvist fysisk og delvist åndeligt.

Først sprøjtede djævelen kogende olie på min hånd. Jeg havde nedskrevet alle budskaberne fra Gud og min engel, og olien forbrændte den midterste finger på min højre hånd og lavede en forfærdelig vabel præcist dér, hvor jeg holdt på min blyant. Jeg måtte smøre noget beskyttende på hver dag blot for at kunne holde på blyanten og fortsætte mine samtaler med Daniel og Gud.

Ved en anden lejlighed under en familieferie i Thailand besluttede vi os for en tur over til én af øerne, men på hjemvejen gyngede båden, da vi nærmede os kysten. Jeg mistede balancen, og for at finde støtte greb jeg fat i, hvad der var nærmest. Det viste sig at være det gloende røde udstødningsrør fra bådens motor. Hele håndfladen på min højre hånd blev slemt forbrændt oven i det forbrændte fra olien, som jeg havde fået tidligere. Min hånd smertede ulideligt, og hele vejen tilbage til hotellet var jeg bekymret for, om det ville være nødvendigt med hospitalsbehandling. Det virkede ret sikkert, at det ville vare mange dage – ja uger – før jeg igen ville kunne holde på en blyant.

Selvom det viste sig at være en frygtelig forbrænding, havde jeg absolut ingen smerter i min hånd, da vi trådte ind i vort hotel. Ydermere var der ingen rødmen, og faktisk var alle tegn på forbrændingen forsvundet.

Gud ville kun tillade djævelen at gå så langt, og i Sin barmhjertighed havde Han helet min hånd.

Nogle gange vil djævelen bruge netop de ting, vi hader mest. Noget af det, jeg er mest ræd for, er kakerlakker. Selv det at fortælle denne historie er gruopvækkende for mig, men den viser bare, hvor ond og hadefuld djævelen kan være. En dag derhjemme trak jeg døren til bag mig. Næsten med det samme mærkede jeg noget vådt på mit ansigt, hvor noget væske havde oversprøjtet mig. Straks hørte jeg djævelens stemme, der grinende sagde:

”Det er sådan, jeg døber.”

Da gik det op for mig, at jeg havde mast en rigtig stor kakerlak mellem døren og karmen. Væsken, som sprøjtede på mig, var dens substans. Jeg kan ikke udtrykke, hvor meget jeg væmmedes ved den hændelse, men den viser, hvordan djævelen vil gå til yderligheder for at tage hævn og skræmme os til at vende os bort fra vor rette vej og fra Gud.

Billedet begyndte at blive mere klart for mig. Satan ønskede at afskrække mig helt fra samtale med Gud. Det var en stor åndelig kamp.

Gud viste mig også, at det især var, fordi jeg var vendt tilbage til Ham, at djævelen nu angreb mig. Så længe jeg ikke var med Gud fuldt og helt, var djævelen ikke foruroliget. Men djævelen var blevet rasende, da han så, at Gud oplærte og formede mig til at kæmpe imod det onde.

En nat havde jeg en vision. Jeg stod i et værelse og så en slange sno sig forbi. Den slange repræsenterede djævelen. Jeg vidste, at den slange var mit kæledyr, og at jeg forsømte den og ikke længere fodrede den. Sulten og forundret krøb den ud af sit hul i sin søgen efter mad. Jeg så den sno sig til sin madskål, hvor den fandt et par vindruer. Slangen slugte dem men virkede ikke tilfreds, så den kravlede imod køkkenet i sin søgen efter mad. Den mærkede imidlertid, at jeg havde ændret mine følelser for den og var nu blevet dens fjende i stedet for dens ven. Jeg opfattede dette instinktivt og vidste, at den snart ville vende sig mod mig og prøve at dræbe mig. Jeg var bange.

Netop da viste min Skytsengel sig og spurgte, hvad det var, der plagede mig. Jeg fortalte ham om slangen, og hvor bekymret jeg var nu, da jeg var blevet dens fjende. Min engel sagde, at han ville hjælpe mig med at slippe af med den. Jeg tøvede dog, mens jeg spekulerede på, om jeg skulle slutte mig til ham i kampen eller ej, men jeg besluttede mig for at slutte mig til min engel og udføre arbejdet sammen med ham.

Daniel tog en kost og åbnede en yderdør. Derpå gik han hen til slangen og kyste den hen imod den åbne dør. Slangen snoede sig rundt omkring for at undgå kosten og prøvede at kravle op på skabe og hylder. På grund af min engels stærke tilstedeværelse snoede den sig til sidst ud af døren, og min engel smækkede døren bag den. Sammen så vi fra vinduet, hvordan slangen reagerede. Der gik panik i den. Vi så, at den vendte tilbage til døren igen, men døren var lukket fast til. Eftersom den ikke vidste, hvor den skulle gå hen, så vi, at den skyndte sig ned ad trappen og ud på gaden. I det øjeblik den havde passeret dørtrinnet fra hoveddøren og ud i kulden forvandlede den sig til en gigantisk tudse (en størrelse større end et menneske) og igen tog den form af en ond ånd. Der blev slået alarm, og de mennesker, som var lige derude, fangede den onde ånd og bandt den.

Visionen blev givet mig, efter at jeg havde accepteret Gud og overgivet mig helt til Ham.

Nogle få dage senere derhjemme, da jeg gik ned ad trappen, som førte til køkkenet, så jeg pludselig Jesus ved foden af trappen. Han smilede, og jeg lagde mærke til, at Han havde smilehuller i Sine kinder. Han virkede helt tilfreds og glad, og fra blikket i Hans øjne manifesterede Han Sin kærlighed til mig. Jeg stod dér og stirrede, så forsvandt Han. Indtil det øjeblik havde min engel og Gud henvendt sig til mig, men nu havde jeg set Jesus Kristus Selv!

Jeg huskede pludselig de drømme om Jesus, jeg havde som barn, men nu var Han her igen smilende til mig. Senere på eftermiddagen viste Han sig og præsenterede sig Selv:

”Jeg er det Hellige Hjerte; hav et sted midt i Mit Hjerte, Min elskede, dér vil du bo;”

Og så forsvandt Han, men ikke i lang tid. Senere kom Han tilbage igen og sagde:

”Fred være med dig; Jeg ønsker, at du skal nedskrive alt dette … Jeg vil have Mine børn til at forstå, at deres sjæle lever, og at det onde eksisterer; alt det, som står skrevet i Mit Hellige Ord, er ikke en myte, Satan eksisterer og forsøger at fordærve jeres sjæle, …”¹

Næppe var de ord udtalt, før jeg befandt mig under jorden. Jeg faldt ikke i trance, eftersom denne vision blev givet til mig i mit intellekt.

Området, jeg befandt mig i, lignede en underjordisk grotte, ’lavloftet’, mørk, kun oplyst af ilden. Den føltes fugtig, og jorden var mørkegrå og klistret, som om den var våd, men ’jordens’ konsistens var ekstremt fin lige som mel.

Foran mig så jeg adskillige sjæle, som var bundet sammen i en række. Jeg så kun deres hoveder. Resten af deres kroppe var bag ved en ’mur’. Deres ansigter lignede smertemasker. Det gik da op for mig, at jeg var omgivet af støj. Det lød som støj fra tunge arbejdende jernmaskiner, der larmede og hamrede, og hele vejen rundt omkring mig kunne man høre de fordømte stønne og hyle. Jeg havde indtryk af, at det var et meget travlt sted.

Jeg så, at Satan stod omkring fem meter foran mig med ryggen til mig, mens han stod over for de fordømte. Hans udstrakte hånd var fuld af brændende varm lava, og han svingede sin arm fra højre til venstre og kastede lavaen hen over ansigterne på de fordømte, skoldede dem og fik deres ansigter til at svulme op. Han fornemmede, at der var nogen bag ved ham og vendte sig om for at se på mig. Hans ansigt lignede et menneskeansigt, men det viste ubegrænset vrede og had, især i hans øjne. Han lignede en galning.

Straks han så mig, spyttede han på jorden i afsky. Med en hård, grov stemme, der lød mere som en knurren end en stemme, sagde han:

”Se på hende! Ulykkelige orm, se på hende! Vi har oven i købet orm nu til dags, som kommer for at udsuge vort blod. Gå og f … off!” Derpå sagde han ondskabsfuldt til mig: ”Se!”

Og han kastede igen lava hen over ansigterne, mens de stønnede og hylede af smerte. Jeg hørte dem skrige:

”Åh, lad os dø …”

Da råbte Satan skummende af raseri:

”Jordens skabninger, hør mig. Til mig vil I komme!”

Selv om han udskreg sine trusler, tænkte jeg: ”Sikke et fjols han er at tro, at han vil vinde til sidst …” Han må have gættet, hvad jeg tænkte, for med en truende tone sagde han: ”Jeg er ikke et fjols!”

Derpå råbte han med en ondskabsfuld latter og med ironi til de stakkels sjæle:

”Har I hørt det? Hun kaldte mig et fjols. Kære elskede sjæle, jeg vil lade jeg betale for det, hun siger.”

Da han skulle til at tage ny lava for at kaste den, vendte jeg mig i fortvivlelse til Jesus og bad Ham om at gøre noget for at stoppe ham. Jesus sagde: ”Jeg vil stoppe ham;”

I det øjeblik Satan løftede sin arm for at kaste lavaen, gjorde det så ondt på ham, at han skreg, forbandede Jesus og derpå råbte til mig: ”Heks! Gå! Ja, gå! Forlad os!”

Pludselig var der en lyd af stemmer, som kom fra sjæle, der stod lige uden for Helvedes porte – den nederste Skærsild, men ikke i Helvede. Da de var bevidste om vor tilstedeværelse, græd de desperat til os: ”Frels os, frels os!”

Så, ud af ingenting kom en eller anden frem mod Satan; jeg forstod, at det var en af hans dæmoner. Jeg tror, at Satan ikke længere kunne se os, for han fortsatte, som om vi ikke var der. Han sagde til dæmonen:

”Passer du din pligt? Gør du, hvad jeg har bedt dig om at gøre? Gør hende ondt; ødelæg hende, afskræk hende.”

Satans ordrer til den dæmon var beregnet på mig. Han ville, at dæmonen skulle følge mig i hælene for at afskrække mig og ødelægge min mission.

Satan begyndte at kalde på andre dæmoner ved deres navne, og jeg hørte også menneskenavne. Da gik det op for mig, at de fordømte sjæle i Helvede også kunne besætte mennesker og skabe dæmonisk besvær for os, eftersom de er under Lucifers herredømme, og enhver under ham lever i had. De har dog ikke de faldne engles enorme kraft. Jeg spurgte Jesus, om vi kunne forlade dette sted, og Han sagde:

”kom, lad os gå; Jeg ønsker, at du skriver alt dette ned …”

Efter den vision indså jeg, hvordan Jesus dominerer Satan fuldstændigt. Jesus viste mig, at jeg skal bruge Hans Navn for at drive dæmoner ud. Det gav mig fred og selvtillid.

Kort efter visionen af Helvede sendte Satan en hel gruppe dæmoner for at angribe mig. Med min nyvundne selvtillid sagde jeg sarkastisk: ”Åh nej, ikke igen,” idet jeg vidste, at jeg ville være i stand til at håndtere dem denne gang.

Disse dæmoner var små af størrelse og lignede chimpanser. De kastede sig over min ryg som gale katte. Men jeg følte mig sikker, stærkere end de var og ikke længere bange for dem, bare træt af dem. Jeg følte dybt i min sjæl, at jeg bare kunne viske dem ud ved at bruge Jesu navn. De var mere en plage end en fare, som fluer der sværmer om mad. Træt af dem beordrede jeg dem til at vende tilbage til Helvede, idet jeg brugte Jesu Navn. Dæmonerne tog straks klynkende af sted!

¹7. marts 1987.

Kapitel 5
Åndeverdenen

P å den tid begyndte jeg at dele flere og flere af mine oplevelser med en lille kreds af venner. Jeg var lettet over, at de faktisk troede på det, jeg fortalte dem. Jeg fortalte dem om min engel og Guds henvendelse, og de fleste af dem syntes, at det alt sammen var forbløffende. Så jeg begyndte at forklare dem alt det, jeg havde lært indtil nu. Og eftersom jeg huskede angrebene fra Satan så tydeligt, talte jeg om ham.

”Vi lægger knap nok mærke til djævelen omkring os,” forklarede jeg. ”Vi husker måske på ham, når vi læser om en eller anden frygtelig forbrydelse, men for de fleste lader det til, at djævelen lader os være i fred. Vi passer os selv og lever livet, som vi vil, uanfægtet det faktum at lige så vel som der er anlæg for godt i skabningen, er der også anlæg for ondt.”

Én af mine venner sagde, at han troede, at djævelen blot var resultatet af, at mennesker gør onde ting og skaber ’helvede’ omkring os.

Jeg svarede, at djævelens seneste trick i vor tid er, at han lader, som om han – og Helvede – ikke findes. Netop derfor har vor Herre vist mig visionen af Helvede, så jeg vil være i stand til at bevidne dets eksistens. Da en mand engang fortalte Sankt Pater Pio, at han ikke troede på Helvede, svarede helgenen tørt: ”Du vil tro på det, når du er der!”

Én af mine venner spurgte: ”Hvad med de faldne engle, er de de samme som dæmonerne?”

”Ja, de er, og de vil også blive dømt hårdt på Dommens Dag. Gud gav mig en vision, så jeg kunne se dem, mens de bevægede sig fremad mod Hans Trone for at modtage deres dom. Jeg husker, at der den forfærdelige Dag hang en uhyggelig stilhed i luften, og alt var tavst. Alle de sjæle, som blev frelste og havde gjort sig fortjent til Himlen, stod rundt omkring området med en bred åben plads i midten. Derpå så jeg fra den anden ende af det åbne område en stor skare af de faldne engle bevæge sig langsomt fremad med slæbende fødder og bøjede hoveder. Det syn var både ærefrygtindgydende og sørgeligt. De lignede soldater, som havde tabt en krig og var blevet taget til fange for at blive dømt, uden at der var nogen kraft tilbage i dem.”

Her er det Budskab, som Gud gav mig, da Han åbenbarede den vision:

”da Mine engle, som havde fået givet den højeste myndighed, gjorde oprør imod Mig, og destruktion ødelagde det bedste i dem, sparede Min Retfærdighed dem ikke; de blev kastet ned i underverdenen for at vente på Dommens Dag; også de vil blive dømt foran alles øjne; og, ah! … hvilket frygteligt syn det vil være! Jeg vil dømme enhver efter, hvad han har gjort eller ikke gjort; alle vil stå i stilhed og med ærefrygt foran Min Trone, for den endelige Dommedag vil være så skrækkelig, at alle vil ryste af skræk foran den Højeste Dommer, som Jeg Er;

I vil se et enormt antal faldne engle, som blev drevet ud fra Himlen og kæmpede bittert og trodsigt mod Ærkeenglen Mikael og hans Engle; ja; ja, jeres øjne vil se Mine Rivaler, den Helliges Rivaler, den Salvedes Rivaler; I vil se alle de faldne engle, Lucifers mestre, urslangen som prøvede at lede Mine sønner og Mine døtre helt på afveje; I vil se skarer af dem, som besudlede Mit Navn og overtrådte Min Lov; de som nægtede at blive opdraget og opfostret af Min Hellighed og foretrak at blive mærket på panden af Bedrageren; Vassula, en barsk vision er blevet vist dig …” ¹

Satan, hvis navn var Lucifer, da han stadig var en engel, gjorde oprør mod Gud; hans oprør berørte en tredjedel af Englene i Himlen, og da de faldt, blev Helvede skabt som deres bolig. Helvede er deres domæne, og det findes virkelig.

I dag ignorerer folk ofte Guds eksistens. De er heller ikke klar over djævelens og hans dæmoners meget virkelige magt. Denne djævelske magt hader, når vi er i direkte fællesskab med Gud, og han vil gøre hvad som helst for at forhindre, at Guds Vilje sker på jorden.

Én af mine venner afbrød og sagde: ”Men hvordan kan vi mærke, at han er til stede i en situation?”

”I skal være på vagt,” svarede jeg. ”Han kan tage hvad som helst, selv små ting, og arbejde igennem dem. Han er en stor strateg og legalist. Hvis han finder en åbning i os enten fra vor syndighed eller vore svagheder, vil han som legalist hævde, at han har al mulig ret til at udføre sit beskidte arbejde i os og gennem os, fordi synd er hans domæne. Synd giver fodfæste til Satan. Det er åbninger til et djævelsk møde at fordærve vor krop og give efter for luskede oprørshandlinger.”

En anden ven, som tydeligvis ikke forstod det, spurgte: ”Hvilket fodfæste?”

Jeg gentog:

”Synder; daglige synder, mangel på velgørenhed, hårdhjertethed, mangel på tilgivelse, stolthed, fjendtlighed, bagvaskelse, fordomme, arrogance og så videre, for ikke at nævne synder som at stjæle, at lyve, at snyde, utroskab, drab, etc. Satan er, som jeg sagde, en legalist i sin snedighed, og hvor han finder fodfæste, vil han sige: ”Aha, de er mine yndlingssynder, og nu er jeg i min lovlige ret til at bosætte mig i de regioner, for de er mine!”

”For eksempel, hvis der i en familie mangler tilgivelse, kærlighed og bøn, kan dette være åbning til, at onde ånder kan skabe forstyrrelse og forårsage adskillelse i forhold. Mange familiestridigheder skyldes, at vi har givet djævelen fodfæste i vore hjem. Uden bøn kan vore hjem og vore familier let invaderes, men det kan vore kroppe også. Jeg har hørt så mange mennesker prale af, at deres krop er deres egen, og at de kan gøre med den, hvad de vil. Men vi glemmer, at vi ikke bare er krop men også sjæl og ånd. Vor krop er faktisk Helligåndens helligdom og Hans bolig.”

Ved de ord vendte én af mine venner sig bort, og jeg kunne se, at hun begyndte at græde. Jeg spurgte hende, hvad der var i vejen, og hun forklarede, at hun havde fået en abort for nogen tid siden. Jeg er sikker på, at hun ikke var den eneste i lokalet, som var blevet ramt af den synd, da den er så udbredt i dag. Jeg sagde til hende og til alle andre: ”Hør, jeres synder kan tilgives, hvis I virkelig angrer dem.” De nikkede, at de havde forstået. På det tidspunkt åbnede jeg bogen med Budskaberne og læste følgende passage for dem:

”Jeg spurgte Jesus: ”Vil du tilgive mig?” Jesus svarede: ”O Vassula, Jeg tilgiver dig, skriv hvad du så;” Jeg skrev: ”Hans guddommelige Ansigt lyste op i et bredt smil, der viste mig Hans smilehuller, og Han åbnede Sine arme vidt op, så jeg kunne falde i Hans favn.”

”tilgivelse vil altid blive givet uden den mindste tøven, og Jeg har ladet dig opfatte Mig fuldt ud, så du er i stand til at fortælle Mine børn om den måde, jeg tilgiver på;” ²

”Satan ønsker at anklage jer for jeres synder og lede jer til desperation. Han vil endog bruge andre mennesker til at fordømme jer. Han vil opfinde beskyldninger imod jer, som oven i købet ikke er sande. Alt dette for at lede jer til desperation, ophidselse og uro – for at få jer til at tænke. ”Nå, jeg er slem, jeg er en synder, og hva’ så?”

”Men Gud ønsker at tilbyde jer Sin tilgivelse. Gud gør alt for at tilbyde jer Sin kærlighed og Sin frelse. Jesu Hjerte skælver af kærlighed. Det er trist at se hvor mange mennesker, der ikke forstår, at Guds Rige er iblandt os; ikke kun i en åbenbaring af Jesus og af Jomfru Maria.

”Vi længes alle efter himlen og burde arbejde i en ånd af distance til jordiske aktiviteter, men faktum er, at Gud har os her på jorden af en grund, så vore sjæle kan formes i Ham i en grad af tillid, hvor gravens tomhed, som vi føler på denne jord, kun hjælper os til at tro mere på, at Han i sandhed er opstået.

”Vi har fået for mange tegn på det overnaturlige, til at vi kan ignorere dem og vende os bort fra dem – tegn givet til ’normale’ mennesker, ikke til galninge. Nu er det på tide at erkende de tegn og give vore liv til Gud.”

I det øjeblik var der stille i rummet, eftersom vi alle tænkte på, hvad det betød. Jeg forstod, at ordene trængte ind.

Noget tid senere havde jeg en anden oplevelse med en ven, som endelig indså sandheden om synd i sit liv – på den mest bizarre og forstyrrende måde.

Jeg inviterede hende hjem for at rådgive hende, da jeg vidste, at hun var kommet ind på en farlig kurs i sit liv. Jeg fortalte hende: ”Du bliver nødt til at beslutte, om du vil fortsætte din kurs eller ændre den. Du må holde dig væk fra de venner, som får dig til at gøre slemme ting. De drager dig væk fra den rette kurs. Kan du ikke se det?”

Først gjorde hun modstand. Jeg vidste, at det ikke ville blive nemt for hende. Jeg gik hen til køleskabet for at hente en sodavand til at drikke og fyldte begge vore glas. Hun ville stadig ikke tale om sine synder og var klar til at begynde at benægte dem og lyve for mig. Men i det selv samme øjeblik åbenbarede Gud for mig alt det forkerte, hun gjorde, således at jeg kunne korrigere hende og rådgive hende. Efterhånden, som jeg afslørede hendes synder, gik hun i chok, og tårer begyndte at strømme ned ad hendes kinder.

En tid efter havde vi tømt vore glas. Da jeg fyldte dem igen, så vi begge pludselig maddiker i hendes glas! De viste sig lige pludselig – i hundredvis, som kravlede i sodavandet. Vi så dem helt klart, eftersom sodavandet havde en mørk farve i skarp kontrast til de hvide maddiker. Det var ulækkert.

Men jeg vidste præcist, hvad der var sket. Det var et tegn. Jeg sagde til hende: ”Ved du, hvad det er? Det er én af Satans signaturer. Når du eksponerer ham, giver han dig sin signatur, sit segl, og maddiker er ét af hans segl. Jeg afdækkede dine synder, men i virkeligheden var det djævelen, som blev afsløret. Han har lagt fælder for dig, og nu viser han det på den måde i sin vrede og hævngerrighed.” Jeg vidste, at kvinden aldrig ville glemme den dag!

Senere oplevede jeg noget andet, som hjalp mig til at forstå, hvordan djævelen opererer i vore liv, og hvordan Gud frelser os fra det onde. Én af mine gode venner havde haft problemer med sine forældre i lang tid. De afviste hende konstant, og hun havde følt deres fjendtlighed i årevis. Hadet og bitterheden imellem dem havde tilladt djævelen at træde ind i deres hjem. Min ven endte med at være hjemløs og uden job, så jeg inviterede hende til at bo hos os, indtil hun kunne stå på egne ben.

En dag inviterede jeg hende med mig på en tur i nærheden af hendes mors hus. Jeg foreslog, at hun skulle medbringe nogle gaver til sin mor. Straks da vi ankom til hendes mors by, ringede hun til hende men fik et koldt og ubarmhjertigt svar. Min ven måtte bønfalde sin mor om at få lov til gå hen til hendes hus og give hende gaverne.

Først nægtede moren blankt, men til sidst accepterede hun på den betingelse, at gaverne blev efterladt på dørtrinnet, idet hun insisterede på, at hun ikke ville invitere sin datter ind i huset.

Så kørte vi hen til hendes mors hus, parkerede på den anden side af gaden og så hende vente på os udenfor. Jeg turde ikke gå nærmere, eftersom jeg vidste, at hun hverken kunne lide mig eller sin datter. Da hun opdagede os, gjorde hun imidlertid tegn til os om at komme over og gå indenfor. Jeg gik ind, mens min ven gik frem og tilbage for at hente sine gaver.

Damen klagede til mig over sine problemer, mens hun lavede kaffe, og fortalte mig, hvordan hendes søn havde lagt afstand til hende og hendes mand. Jeg lyttede tålmodigt til hendes familieproblemer.

Endelig sad vi alle tre ned ved et lille bord og drak kaffe sammen. Bordet stod under et vindue ud mod gården, og mens hun talte, så jeg klart adskillige dæmoner hoppe ud af vinduet og flygte fra huset. De lignede alle grimme chimpanser, og de vidste, at det var på tide at tage af sted.

Efter det møde blev der fred i huset, og forældrene blev ikke blot forsonede med deres datter, som de atter elskede, de satte også meget pris på min barmhjertighedsgerning for deres datter og kaldte mig ’mor nummer to’. Hadet, som havde givet djævelen fodfæste, var nu erstattet med kærlighed, hvilket er tegn på Helligåndens arbejde.

En anden gang så jeg fem onde ånder på en mand, som var alkoholiker. Jeg så dæmonen, som havde hjulpet manden til at blive alkoholiker, og jeg så, at de fire andre var ånder af vrede, nag, stædighed og stolthed. De plagede ham alle og ville ikke forlade ham. Jeg så dem kravle overalt på ham ligesom chimpanser, og selvom han febrilsk prøvede at skubbe dem væk, var der for mange til, at han kunne klare dem alene. Her må jeg påpege, at den vision blev givet til mig til trods for, at personen opholdt sig i et andet land.

Jeg vidste, at personen var i fare og ville advare ham, så jeg telefonerede til hans kontor. Men hans sekretær sagde, at han ikke var der og foreslog, at jeg ringede igen senere. Jeg ringede så hver dag men fik aldrig fat i ham. Efter nogle få dage fandt jeg ud af, at han var blevet alvorligt syg især af alkoholrelaterede problemer. Tragisk nok døde han snart derefter.

Djævelen hader bøn og føler sig ubehageligt tilpas, mens der bedes. Dette er endnu en historie om eksorcisme.

Engang i Brasilien, hvor en menneskemængde på 26. 000 var forsamlet på et stadion for at høre mig vidne og bede sammen med dem, var der en besat mand til stede. Den deltagende biskop har aldrig glemt følgende hændelse, som fandt sted. Så snart jeg begyndte at dele mine oplevelser med Gud og læste Budskaberne for dem, begyndte den besatte mand, som sad ret højt oppe på tribunen, at råbe som var der hundrede højtalere:

”Jeg vil ikke høre Guds ord længere! Jeg ved, at du kommer fra Gud, og jeg lider, når jeg hører dem!”

Han var lige ved at kaste sig ned fra den betragtelige højde. Pludselig, som var de alle programmerede, vendte hele mængden, som var karismatiske Kristne, sig spontant og med deres hænder løftede imod ham og bad for hans udfrielse. Manden faldt til jorden med et pludseligt bump på det hårde gulv og lå ubevægelig i nogen tid. Mens vi stadig bad over ham, rejste han sig efter et stykke tid, lidt rystet, og kiggede sig forvirret omkring, som om han lige var vågnet fra sin søvn, og så efter nogle få minutter løftede han sine arme højt op og begyndte at prise Gud for Hans Barmhjertighed og for at have udfriet ham fra dæmonen. Bønner og tilbedelse holder dæmonerne væk. Herren tillod denne hændelse for at minde os om, at djævlene findes, og at der altid er en måde, hvorpå man kan udfries fra dem gennem bøn.

En dag, efter en succesfuld retræte i Colombia, gik jeg, lige før jeg skulle af sted til lufthavnen, hen for at sige farvel til en lille gruppe mennesker, som sad ved et bord efter at have spist frokost. Da jeg nærmede mig, sprang en ung dame fra gruppen brat op og bakkede væk, mens hun dækkede sit ansigt med sine hænder. Skælvende som espeløv løb hun hen til salens hjørne stadig med skjult ansigt. Jeg gik over til hjørnet og nærmede mig hende langsomt. Først forstod jeg ikke den unge dames mærkelige reaktion og rørte hende let på skulderen. Hun klynkede, som om hun blev forbrændt af berøringen, og rystende af angst krøb hun sammen så lavt som muligt, idet hun ønskede at forsvinde. Så forstod jeg, at dæmonen inden i hende var bange for mig. Jeg beklagede dybt, at jeg på grund af mit flys afgangstid ikke kunne blive og bede over hende og uddrive dæmonen. Jeg henvendte mig derfor til en karismatisk ven, som havde set det hele, og da jeg vidste, at han havde beskæftiget sig med dæmoner før, spurgte jeg ham:

”Du ved, hvad du skal gøre, ikke?”

”Ja, jeg vil tage mig af det.”

Således beroliget tog jeg af sted til lufthavnen. På vejen kom jeg imidlertid i tanke om noget. Jeg vidste, at Satan både er en løgner og komiker. Jeg kendte også til mine svagheder, og at jeg var langt fra at være hellig, så hvordan kunne det være, at han var så bange for mig, som han viste? Kunne det være, at han spillede skuespil for mig, så jeg ville begynde at tro, at jeg var en eller anden betydningsfuld person og så hellig, at min blotte tilstedeværelse kunne få dæmoner til at gå bersærk? Ønskede han at få mig til at falde for fristelse og hovmod? Så stillede jeg mig tilfreds med den teori. Han lod, som om han var bange for mig … Gud gav mig dette budskab:

”i dag mere end nogen sinde strejfer den onde og dæmonerne omkring i hvert hjørne af denne jord i deres søgen efter at vildlede jer alle og sætte fælder, som I kan falde i; det er grunden til, at Jeg anmoder jer om at bede uophørligt; lad ikke Min modstander finde jer sovende; vær på vagt disse dage; lad ham heller ikke finde et tomt hjørne i jer, fyld jer med Mit Ord, med Min Kærlighed, med Min Fred, med Mine Dyder; kom ofte og modtag mig³ i renhed i den lille hvide Oblat, således at I ikke falder i fristelse; bed uden ophør; jeg kender jeres behov endnu bedre, end I gør, og endda før I spørger mig, jeg kender jeres hjerter; vend ansigtet imod mig og bed ved enhver mulig lejlighed …”⁴

Gud har givet os et magtfuldt våben til at beskytte os mod djævelen, og det våben er bøn.

Disse oplevelser var en stor vækkelse for mig, idet jeg begyndte at begribe betydningen af de himmelske magter over godt og ondt og åndeverdenen.

Efterhånden, som de hellige samtaler skred frem, var der mærkbare ændringer i mig i min voksende indsigt og kærlighed til Gud.

¹20. juli 1992.

²6. december 1987.

³Eukaristien.

⁴5. april 1989.

Kapitel 6
Konfrontation

S om følge af alt det, der skete med mig, begyndte jeg at gå i en kirke nær ved. Den var romersk katolsk, og selvom jeg var græsk ortodoks, var Den katolske Kirke tættest på mit hjem – kun et par blokke væk. Efter et par dage bad min engel mig om at gå hen til seminariet på kirkens område for at finde en amerikansk præst, som boede der. Jeg skulle fortælle ham om mine overnaturlige oplevelser og vise Budskaberne, som jeg omhyggeligt havde nedskrevet i notesbøger.

Det var tusmørke, da jeg gik gennem seminariets have. Jeg så en mand, der bar på en plastikspand med vasket, tørret tøj. Han virkede overrasket over at se mig på det tidspunkt og spurgte, om jeg søgte nogen. ”En amerikansk præst,” svarede jeg. Han svarede, at han ville være tilbage om lidt og spurgte mig, om jeg ville vente i hans celle.

Han præsenterede sig som fader Karl, og mens vi gik ind i hans celle, begyndte jeg at fortælle ham om mine oplevelser, og jeg viste ham tillidsfuldt Budskaberne. Da jeg var naiv, hvad det angik, forventede jeg, at han ville glæde sig sammen med mig. I stedet lagde han sit hoved på skrå og bøjede det, og hans ord til mig viste, at han troede, at jeg gennemgik en psykologisk krise eller led af skizofreni. Han spurgte mig, hvor min mand var, og jeg fortalte ham, at han var på rejse i Europa i et stykke tid. Han må have udledt, at jeg var så ulykkelig og ked af at være alene i Asien, at jeg havde mistet forstanden. Han spurgte, om han måtte se mine håndflader, og mens han studerede dem, vidste jeg, at han prøvede at finde tegn på en mental forstyrrelse, som afsløres i visse psykiske tilfælde. Han havde ondt af mig og inviterede mig til at besøge ham når som helst.

Efter det første møde, gik jeg over for at besøge ham med få dages mellemrum, da jeg var fast besluttet på at bevise for ham, at jeg var normal. En dag spurgte han: ”Jeg spekulerer på, om du vil lade mig se fænomenet, mens du samtaler med Himlen?” Jeg bad en stille bøn, og straks mærkede jeg Gud nærme sig på Sin særlige måde. Derpå talte Gud til mig, og jeg placerede min hånd for at skrive, hvad Han sagde, men i samme øjeblik greb præsten mit håndled for at se, om han kunne forhindre min hånd i at skrive. Øjeblikkeligt mærkede han en form for snurrende strøm trænge ind i armen, og med et chokeret udtryk i ansigtet trak han meget hurtigt hånden til sig. Han sagde ikke noget og iagttog blot i stilhed, at jeg modtag Guds ord.

Senere fandt jeg ud af, at han tog over for at fortælle den amerikanske præst, fader Jim, alt om det, især om den snurrende, elektriske fornemmelse som varede ved hele eftermiddagen. Fader Jim havde ofte set mig på stedet, og da han hørte om den seneste oplevelse, følte han sig sikker på, at det var djævelsk. Han sagde til fader Karl: ”Hør her, kan du se noget spor af hellighed over hende? Bestemt ikke! Så hendes oplevelse kan ikke være fra Gud. Hvorfor beder du hende ikke om at komme over til mig, og jeg vil teste hende.”

Fader Karl fortalte mig, at fader Jim ønskede at se mig. Eftersom sidstnævnte var overbevist om, at han havde at gøre med en dæmon, forberedte han mit besøg ved at stænke vievand i værelset og stænkede også den stol, jeg skulle sidde på, samt skrivebordet og blyanten og papiret, som var til mit brug.

Jeg gik derover med en tillidsfuld følelse, men da jeg ankom, fandt jeg fader Jim oprevet og nervøs. Han ville have testen udført og overstået hurtigt, så uden at spilde tid bad han mig om at påkalde ’hvad det end var’ jeg kommunikerede med og bede ’det’ om at skrive: ”Ære være Faderen, Sønnen og Helligånden.”

Roligt bad jeg Gud om at bruge min hånd og skrive det med den særlige skrift, som Han brugte i Budskaberne. Og det gjorde Han men med en sådan kraft, at blyanten knækkede, og jeg måtte skrive færdig med en kuglepen. Straks, da blyanten knækkede, sprang præsten op, gik ud i korridoren gennem den åbne dør og løb væk. Han kom rystet og oprevet tilbage og begyndte at fortælle mig om Satans kult, onde og uvidende ånder, magi, spådomme og besværgelser. Han insisterede på, at det, jeg kommunikerede med, helt sikkert ikke var af guddommelig oprindelse men en uvidende ånd.

Han bebrejdede fader Karl for at tro mig og sagde, hvor godtroende han var. Jeg så, at han var bange, men alligevel lykkedes det ham at forvirre mig og fylde mig med tvivl. Da jeg rejste mig for at gå, var hans facon meget aggressiv, og han beordrede mig til ikke at komme på Den katolske Kirkes område igen eller gå til Messe, med mindre jeg holdt helt op med at skrive. Han tilføjede, at jeg skulle lade fader Karl være i fred. Chokeret lykkedes det mig at fortælle ham, at Kristus aldrig ville afvise nogen, som elskede Ham, eller smække døren i for nogen, som ønskede at være sammen med Ham.

Jeg var rystet fra mødet, hvor jeg fornemmede hjertets grusomhed og hårdhed, og på vej ud løb jeg hen for at se fader Karl, idet jeg troede, at han i det mindste ville være mere skånsom. Jeg fortalte ham, hvad der var sket, og sagde, at hans ven havde forbudt mig at besøge ham og havde bedt mig afholde mig fra overhovedet at komme på Den katolske Kirkes område igen, med mindre jeg holdt op med at skrive. Han bøjede hovedet og tav stille. Det var tydeligt, at fader Karl ikke ville bakke mig op. Han var måske lettet over, at han ikke længere skulle have noget at gøre med mig og kompleksiteten i min situation. Jeg kunne se, at jeg var blevet en plage for dem, et større problem som forstyrrede deres regelmæssige og fredfyldte liv. Jeg forstod, at jeg var persona non grata.

Før jeg gik, sagde jeg til fader Karl: ”Ja, selv jeg ved, at djævelen kan lave numre, og at vi skal være forsigtige, fordi han er så lumsk, men djævelen ville aldrig arbejde på at bringe mig til Gud og til anger og tilbage til Kirkens Sakramenter. Så hvordan kan det være djævelen?”

Jeg tænkte, hvilken fare for sjæle at være så vildledt af uvidenhed og en sådan frygt for djævelen og derved give ham ære snarere end at ære Gud. I adskillige år skulle denne præst blive så stor en torn for mig og senere efterfulgt af andre, så at jeg ikke ville have været i stand til at fortsætte uden Guds trøst.

Jeg spurgte mig selv: ”Hvordan kan det være, at de ikke kan forstå at ære Gud for den barmhjertige nåde, Han giver Sit folk? Det er, som om Kristus er forblevet i sin grav og aldrig er opstået! Hvorfor ønsker de Ham død? Hvorfor gentages denne fejl igen og igen? Hvordan kan det være, at de kan bedrages så meget, at de tilegner Satan Guds gerninger?”

”I mennesker, hvor længe vil I krænke Min ære? I elsker tomhed og søger løgn;”¹

Jeg blev oprevet og snerrede ad fader Karl: ”Jeg skal nok gå! Men I vil aldrig nogen sinde se mig her på jeres område igen – aldrig!” Og sådan tog jeg af sted i den tro, at jeg forlod Den katolske Kirke for alvor. Jeg vendte hjem og gik ovenpå og ud på badeværelset. Jeg sad med mit ansigt mod væggen i brusekabinen og græd mine modige tårer. Min engel kom for at trøste mig og tørrede mine tårer og sveden på min pande bort. Jeg jamrede til Gud. Som et barn, der har fået bank af en bølle og løber til sin far for at græde ud, således løb jeg til Gud vor Fader og beklagede mig:

”Jeg er forvirret, og min sjæl sørger hinsides nogens fatteevne … jeg ved ikke mere … Du siger, det er Dig, og Du forvirrer mig. Jeg troede på Dig, fordi Du sagde det med guddommelig ømhed. Jeg fornemmer Dit Nærvær omkring mig, og ingen skal fortælle mig, at det er djævelens nærvær. Du parfumerer Dit Nærvær rundt omkring mig, så hvordan kan det være Satan? Jeg søgte Dig ikke, men Du fandt mig og kaldte på mig. Ingen, ikke en gang hele verden, ville have lykkedes med det, hvis de havde prøvet at bringe mig til Dig, så langt var mit hjerte fra Dig. Men Du kom og fyldte min sjæl med glæde. Mit hjerte kunne ikke bedrages, eftersom jeg følte Din mildhed på mig. Du udøste Dit Navn over mig som olie for at salve mig. Du har salvet mig. Du løftede mig og genoprettede min sjæls hukommelse. Men hør her, nu afviser Dine egne Din nåde og ser kun djævelen. Hvis det i sandhed er Dig, min Herre, så ønsker jeg, at præsten en dag erkender det og forstår, at mine samtaler er af guddommelig oprindelse, og så vil jeg tro fuldt og få fred!”

Der var kun tavshed et øjeblik, og med et meget alvorligt tonefald i Stemmen sagde Gud blot:

”Jeg vil bøje ham;”

Fader Jim havde givet mig tre bønner, som jeg skulle sige hver dag. Det var Sankt Mikaels bøn, Sankt Bernhards Memorare og Novene til Jesu Hellige Hjerte. På grund af det, der var sket, var jeg forvirret og begyndte at tvivle, men noget i mig sagde, at jeg skulle bede de tre bønner. Jeg gentog dem hver dag og gjorde præcist, hvad præsten havde bedt mig om: at holde op med at acceptere Budskaberne fra Gud og stoppe med at skrive dem ned. Jeg følte det, som om jeg var sat i fængsel, og at nogen havde bundet mig på hænder og fødder.

Det varede imidlertid ikke længe, før jeg, en dag da jeg skrev noter, pludselig mærkede kraften og herligheden fra Gud, der invaderede mig og med ét blev min hånd beslaglagt. Gud henvendte Sig til mig igen, da jeg mindst ventede det. Budskabet, jeg hørte, fyldte mig med de mest utrolige følelser af kærlighed og fred. Jeg skrev det ned:

”Jeg, Gud, elsker dig, datter, husk altid det; Jahve er Mit Navn;”

Jeg havde ikke regnet med et Budskab – det skete simpelthen, da jeg havde blyant og papir foran mig. Jeg var så berørt, at jeg straks brød ud i tårer. Derpå kom der næsten med det samme et andet Budskab fra Gud:

”Jeg elsker dig, Vassula, husk det altid; det er Mig, som leder dig; Jahve er Mit Navn;”

Midt i al kritikken og censuren var Gud kommet for at besøge mig i mit ’fængsel’. Det var, som om døren til mit fængsel pludselig blev smækket vidt op, og en himmelsk lysstråle fyldte min celle, omsluttede mig og fyldte mit hjerte med håb. Han havde brugt tid og besvær – Den Eneste Ene, som holder hele universet i Sin hule Hånd – på at vise mig Sin kærlighed og hengivenhed.

Selv på afstand kunne fader Jim ikke tolerere de overnaturlige hændelser, som havde omgivet mig. Han skrev breve til mig og fortalte mig, at alt det, som var sket for mig, bare var noget værre vrøvl. Han sagde, at jeg skulle kaste et blik på mig selv og erkende, at sådan en nådegave aldrig ville kunne gives til en person som mig, fordi sådanne nådegaver var reserveret for ’værdige’ og fortjenstfulde mennesker som Moder Teresa. På en måde virkede det, som om han talte om sig selv. Hvorfor skulle han ikke opleve sådan en nådegave efter så megen studeren og så mange år som præst dedikeret til Gud? Hvorfor ville Gud give sådan en velsignelse til en verdslig og tidligere ikke-religiøs person som mig? Han insisterede på, at det, der skete for mig, var djævelsk: ”Det er helt sikkert overnaturligt, men det er fremkaldt af djævelen og bestemt ikke fra Gud.”

For en tid må der have været en del af mig, der troede på fader Jim, for efter min konfrontation med ham, jog jeg bogstaveligt talt Gud væk, hver gang Han nærmede Sig mig. Hvis jeg i min sjæl hørte Gud sige ordene: ”Jeg, Jahve, elsker dig,” lod jeg, som om jeg ikke hørte Ham, og jeg skrev ikke noget ned. Hvis Jesus henvendte Sig til mig og sagde: ”Fred, Mit barn,” ignorerede jeg Ham og prøvede at lægge Hans ord bagerst i mit sind, da jeg var bange for, at det var djævelen, som talte til mig. Jeg blev endda meget aggressiv. Igen og igen nægtede jeg at kommunikere hverken med Gud eller Jesus, og det kunne have fortsat endnu længere, hvis det ikke havde været for min engel Daniel.

Jeg spurgte mig selv: ”Hvordan kunne jeg overhovedet have troet, at Gud, Den Almægtige, ville tale og kommunikere med mig på sådan en enkel og direkte måde?” I hele mit liv havde jeg aldrig hørt noget lignende. I Bibelen selvfølgelig havde mennesker som Moses, Abraham og Profeterne talt til Gud, men hvad var jeg sammenlignet med dem? Hvordan kunne jeg nogen sinde have troet, at det var Gud? Det måtte være en illusion. Så igen og igen nægtede jeg at kommunikere hverken med Gud Faderen eller Jesus.

Men på trods af tvivl og hvad jeg fik fortalt af fader Jim, stolede noget inden i mig stadig på min engel Daniel. En dag kom han til mig og fortalte mig, at han havde et Budskab til mig fra Jesus. Han tilbød at være mellemmand og delagtiggøre mig i ordene. Lidt efter lidt aftog min tvivl, mine sår begyndte at hele, og fornemmelsen af fred kom tilbage til mig. Efterhånden som min engel fortsatte med at besøge mig, ville han somme tider bruge min hånd og tegne billeder af sig selv og mig samt Katedraler og andre tegninger for mig. Så den 20. juni 1986 fortalte min engel mig, at han havde endnu et Budskab til mig fra Jesus. Jeg skrev ordene ned uden at tænke, og derpå, da jeg var lige ved at viske dem ud, fordi jeg stadig huskede præstens ord, bad min engel mig om ikke at viske ordene ud men læse dem. Det var min første samtale med Jesus, siden min krise begyndte. Der stod blot: ”Jeg, Jesus, elsker dig;”

Langsomt fik min engel Daniel mig overtalt til at modtage flere Budskaber. Den 9. juli 1986 modtog jeg et Budskab fra Gud, som sagde:

”Jeg har næret dig (åndeligt); Jeg kom for at give dig næring; du bedes hjælpe andre ved også at give dem denne næring … hjælp dem og før dem til Mig; Jeg har givet dig Kærlighed, så følg Mig; jeg har begunstiget dig ved at give dig denne næring; giv den til andre også, for at de kan glæde sig over den;”

På trods af min oprindelige skuffelse over seminariets præster, havde jeg ikke helt mistet kontakten med dem. Jeg var holdt op med at tale om Budskaberne til fader Jim, ham som så brutalt havde fordømt mig. Dog fortalte jeg ham efterhånden, at Budskaberne stadig kom til mig. På den tid var jeg holdt op med at nedskrive samtalerne på papirstumper og var begyndt at skrive dem i notesbøger, så de fremstod i orden og ikke ville blive væk. Jeg besluttede mig for at invitere fader Jim hjem til mig for at fortælle ham, at jeg stadig kommunikerede med Gud. Han kunne ikke li’ det, jeg havde at fortælle ham, men jeg gav ham notesbøgerne for at tage dem med tilbage til seminariet og studere dem. Næste dag sendte han mig et meget strengt brev, hvor han gav mig besked om at brænde notesbøgerne straks og fortælle de venner, som havde læst nogle af Budskaberne, at de skulle glemme alt, hvad de havde læst. Jeg var stadig ret uerfaren med religiøse spørgsmål men havde lært nok til at bedømme den onde.

Da jeg fortalte mine venner om hans tankegang og forklarede dem, hvad han sagde, blev de både chokerede og indignerede. Han ventede mig på seminariet den følgende dag for at aflægge rapport vedrørende mine venners reaktion. Han blev ret utilfreds, da han hørte, hvad jeg havde at sige på deres vegne. Jeg bad ham om at give mig mine notesbøger tilbage. Han fortalte mig, at Gud sikkert var meget vred på mig, fordi jeg havde ladet mig bedrage på den måde. Han var sikker på, at Gud nu ville overlade mig til min forfærdelige skæbne. Han tilføjede, at Gud havde været tålmodig med mig, ikke bare én men to gange, men at nu, hvor jeg ikke ville lytte, ville vor Himmelske Fader overlade mig til djævelen.

Jeg takkede Gud for at have givet mig den gave at kunne bedømme ånder – en gave som var meget nyttig for mig på det pågældende tidspunkt. Jeg var blevet bedraget af djævelen ved mange lejligheder, men det skulle ikke ske denne gang. Jeg besvarede fader Jims barske brev og fortalte ham, at hans Gud tydeligvis ikke var min Gud. Den Gud, som fader Jim viste mig, var en grusom Gud, hurtig til vrede, utålmodig, intolerant, uden barmhjertighed og uden kærlighed. Hans Gud tilgav én eller to gange men vendte derefter ryggen til trængende sjæle og kastede dem i Helvede, hvis de ikke lyttede; hvorimod den Gud, jeg kendte, Han, som talte til mig hver dag, var ren kærlighed, uendelig tålmodig, tolerant og blid. Jeg fortalte ham, at min Gud var sen til vrede, barmhjertig og omsluttede min sjæl med kærlighed. Min Gud, som besøger mig hver dag i mit værelse – Ham, som han behandlede, som om Han var djævelen eller en uvidende ånd – omgiver min sjæl med fred, trøst og håb. Min Gud, fortsatte jeg, nærer mig åndeligt, opbygger min tro på Ham, og det er stadig det samme i dag. Min Gud lærer mig åndelige ting og åbenbarer Sit Hjertes rigdomme for mig. Han er alttilgivende. Han tilgiver hver en forbrydelse, hvis vi angrer; dette er, hvad Han siger:

”Jeg vil ikke gøre jer bebrejdelser på grund af jeres synder; Jeg tilgiver jer nu; Jeg vil ikke lukke døren for næsen af jer; Jeg siger jer i sandhed, Jeg kan tilgive millioner af gange, og med åbne arme står Jeg foran jer og beder jer om at komme til Mig og føle denne Kærlighed, Jeg har at give jer … kom, alle I, der undgår Mig og frygter Mig, alle I, der ikke kender Mig, kom nærmere til Mig og I vil forstå, at Jeg er en Gud fuld af Kærlighed, fuld af medlidenhed og fuld af Barmhjertighed …” ²

Fader Jim var ubøjelig og tiggede mig om at holde op med at skrive, om det så kun var i nogle få dage, for at se hvad der ville ske. Det gjorde jeg så, men jeg bad bønfaldende om et klart specifikt Budskab fra Gud. Jeg modtog som svar:

”Jeg, Jahve, leder dig,”

Intet andet.

Efter tre eller fire måneder frem og tilbage på den måde med fader Jim blev min mand og jeg venner med fader Karl, som begyndte at komme og spise middag hos os. Han indså efterhånden, at jeg ikke var vanvittig eller hallucinerede, og at jeg ikke havde nogen interesse i at finde på en historie. En dag overraskede han mig ved at sige, at det, jeg modtog, meget vel kunne være en gave fra Gud. På det tidspunkt ville han dele sine tanker med fader Jim, den amerikanske præst.

Efter at de to præster havde diskuteret sagen igen de to imellem, rådede de mig til at tage til et sted i Bangladesh kaldet Diang. De forklarede mig, hvordan man når den afsidesliggende landsby og bad mig om at finde en katolsk eremit, fader Dujarrier, som boede der. Han var kendt for at have særlige karismer især vedrørende det at bedømme ånder. Det ville ikke blive en nem tur, da jeg først skulle flyve til Chittagong, derefter krydse en flod i kano for at komme til Diang og til sidst finde eremitten ved at følge deres instruktioner. Jeg kunne ikke forestille mig at tage derover alene, så jeg fortalte alt til min ven, Beatrice, og hun tilbød at ledsage mig på turen.

Efter at vi var landet i Chittagong, fandt vi en rickshawfører, som indvilligede i at køre os til floden. Dér fik vi øje på en kano og bad om at blive sejlet over. Heldigvis kendte kanosejleren floden godt og lavede en U-vending for at undgå de stærke strømme. Det var en ret dramatisk overfart.

Da vi nåede land, skulle vi skynde os, da mørket var ved at falde på, og vi risikerede at befinde os i bushen alene. Vi fik øje på en rickshaw og bad manden om at tage os til det katolske kapel. Han afslog og sagde, at der ikke var nogen vej, blot en sti som var beskadiget af regnen. Vi tiggede ham, og til sidst indvilligede han i at tage os så langt, som rickshawen kunne komme og ikke længere – derefter måtte vi gå. Vi hoppede op på rickshawen, og han satte i gang, men efter et stykke tid på den ujævne sti stoppede han rickshawen og fortalte os, at vi var nødt til at gå resten af vejen. Vi gik raskt til, da himlen var ved at blive mørkere. Efter ca. tyve minutter måtte vi standse, fordi stien delte sig i to lige foran os. Vi kunne ikke tro det. ”Hvad nu? Hvor går vi hen herfra?”

Vi valgte stien til venstre og håbede på det bedste. I mellemtiden var natten ved at falde på, og myggene begyndte at sværme omkring os. Jeg sagde til Beatrice: ”Hvis denne sti ikke er den rigtige, har vi virkelig problemer.”

Men Gud var med os, og vi var lettede, da vi endelig stod foran en bygning, omgivet af bushen, hvor vi havde fået fortalt, at her boede nogle få præster. Vi gik lige indenfor og mødte en præst, som at dømme efter hans ansigtsudtryk var forbavset over at se os. Vi forklarede, at vi ledte efter fader Dujarrier.

Venligt tilbød han os forfriskninger og fortalte os, at fader Dujarrier ikke residerede dér, men boede et mindre sted nogle minutter derfra. Han rådede os til at tage af sted med det samme, før det blev helt mørkt. Vi skyndte os og gik raskt af sted på en sti igennem bushen igen, som førte til fader Dujarriers bolig. Det var et fattigt, faldefærdigt sted, og vi skyndte os at banke på den lurvede dør.

Da fader Dujarrier åbnede døren, så vi, at han var en høj, tynd mand. Vi forklarede ham, at vi ville tale med ham og havde brug for et sted at sove. Han førte os ind i et værelse kun med to meget simple ’træsenge’, som mere lignede platforme end senge. Der var to tynde tommetykke sammenrullede madrasser. Vi var ligeglade, vi var bare glade for at have fundet ham. Han sagde: ”Sæt jeres tasker og kom hen til min spisestue og få en bid mad sammen med mig.”

Vi fulgte efter ham til det, han kaldte en spisestue. Der var hverken bord eller stole, blot et tomt rum med bare et par stråmåtter på cementgulvet. En lokal kone kom barfodet ind med en tingryde og tre aluminiums tallerkner, som hun satte på stråmåtterne foran os. Fader Dujarrier havde overtaget fattige folks skik og brug med at sætte deres mad på gulvet og spise med fingrene.

Efter middagen tilbragte Beatrice og jeg en rastløs nat, da vi bemærkede, at der var kæmpestore edderkopper på de slidte gardiner i vort værelse. De havde rigeligt at spise, da myggene summede omkring i bølger. Vi stirrede på dem, indtil vi endelig døsede hen. Da det blev dagslys, lagde vi mærke til, at de mørkegrønne vægge i det lille badeværelse bogstaveligt talt var dækket af kæmpestore edderkopper. Vi havde ikke lagt mærke til dem i det svage lys aftenen før! Det var for meget!

Den morgen fortalte jeg eremitten om alle mine oplevelser og viste ham Budskaberne, jeg modtog. Han studerede dem, og efter et stykke tid kiggede han op og sagde: ”De er fra Jesu Hjerte. Du har fået en gave, og du må ikke afvise Guds kald. Han ønsker at fortælle os noget.”

”Så det er overnaturligt og af åndelig oprindelse?” Spurgte jeg.

”Ja, det er det; vær trofast mod dit kald,” svarede han.

De ord var nok til at hele mine sår. De kom til mig som helende balsam.

Det var med lettede hjerter, at vi tog af sted til floden, den første del af vor hjemrejse. Vi blev snart sultne, men der var ikke noget, der bare lignede en restaurant. Men efter at vi havde krydset floden, kunne vi lugte mad i luften. Vi fulgte lugten til en fyr, som tilberedte samosaer, en indisk dej fyldt med krydrede grønsager eller kød, over en stor gryde neden under hans kærre. Der sad lokale ved flere borde i den lille lysning og nød den velsmagende mad. Da de så os to europæiske damer købe samosaer, overlod de nærmeste deres siddepladser til os, så vi kunne sidde ned. Vi havde bordet for os selv, men straks, da Beatrice hev kameraet frem, samledes de lokale omkring os for sjov og for at få taget et foto.

Så snart jeg ankom hjemme i Dhaka, skyndte jeg mig hen for at mødes med fader Jim og fader Karl for at fortælle dem om fader Dujarriers vurdering. De lyttede opmærksomt, og jeg så, at de satte pris på eremittens ord. De syntes meget lettede begge to, og fra den tid ændredes deres holdning til mig. Efter et stykke tid kom fader Karl til at tro mig helt og sagde: ”Du har en gave fra Gud, men jeg har ondt af dig!”

Jeg spurgte ham, hvorfor han havde ondt af mig, og han svarede: ”Hvis det er Gud, der taler til dig, vil Han bede dig om mange ting; vanskelige ting. Han vil bede dig om at opgive det meste af det, du kan li’, som ikke er Hans, og det vil ikke være nemt for dig. Du vil komme til at kæmpe meget, og du vil ikke lades uskadt af onde tunger. Han vil bruge dig, og du vil ikke få hvile. Du vil blive forfulgt og afvist ligesom alle de andre, som fik profetiens gave og en åbenbaring. Du er heldig, at du lever i vore tider og ikke i fortiden, hvor Inkvisitionen havde magt til at brænde mennesker som dig på bålet og kaldte dem kættere og hekse. Men det er tegn på, at Gud er dig nådig. Du vil ikke blive sparet; du er ikke en undtagelse; dog vil Gud triumfere igennem dig og vil blive herliggjort. Vær i det mindste glad, for det er den måde, hvorpå Han behandler Sine venner. Derfor burde du måske se det fra den lyse side, at Gud aldrig vil forlade din side. Gud vil altid være med dig.”

Hans ord kunne ikke have været mere profetiske.

Så da jeg en dag havde travlt med at male lærreder, fornemmede jeg, at Gud kaldte indtrængende gentagne gange. Jeg kastede min pensel væk og skyndte mig ind i værelset, hvor jeg havde min notesbog med Budskaberne. Det var Jesus. Han tonede frem som en Konge, majestætisk og mægtig, kongernes Konge, intet mindre. Smilende inviterede Han mig til at nedskrive Sit Budskab. Men hvad, jeg derefter hørte, var ikke, hvad jeg ville have forventet.

¹Salmernes Bog 4:3.

²18. marts 1987.

Kapitel 7
Missionen

J esus spurgte: ”fortæl mig, hvilket hus er det vigtigste, dit hus eller Mit Hus?”

Jeg svarede uden tøven: ”Dit hus, Herre.”

”genopliv Mit Hus, pryd Mit Hus og forén Mit Hus;”

Jeg anede ikke, at Herrens Hus – Kirken – var delt. Jeg havde altid troet, at Kirken var én, og at der kun var forskel på nationaliteterne.

Jeg var chokeret, da jeg hørte dette, og jeg sagde næsten klynkede: ”Men hvordan? Jeg ved intet!”

”forbliv intet, for i din intethed skal jeg vise Min magt, Min autoritet, og at JEG ER; dø hen fra dig selv og dit ego og tillad Min Helligånd at ånde i dig; tillad Mig at danne dig og forme dig til, hvad Jeg vil, at du skal være;”

I den tilstand af chok spurgte jeg så Herren: ”Hvad kan jeg gøre? Men hvorfor har Du valgt mig, når jeg intet ved?”

”vidste du ikke, at elendighed tiltrækker Mig?”

Han tilføjede:

”Jeg vil vise verden Min barmhjertighed gennem din elendighed; kom, du glæder Mig; børn er Min svaghed, for de tillader Mig at forme dem!”

Det daglige møde med undervisning bebudede en periode med nåde og lyksalighed. Det var ikke bare som at være Jesu private elev under Hans overvågning, det var som at være på en åndelig bryllupsrejse; en tilstand af forførelse. Det var bare Skaberen og jeg i al uforstyrrethed. Hvert et ord, Han henvendte til mig, var poesi, religion og dyd. Mit hjerte var modent til at gøre hvad som helst for Ham.

I den tilstand af lyksalighed stillede Jesus mig derpå en dag et afgørende spørgsmål - et spørgsmål, som satte et jordskælv i gang under mine fødder. Jeg blev pludselig overmandet af frygt, og jeg tillod ikke, at Hans ord blev nedskrevet ligesom resten af samtalen, da jeg hørte dem. Jeg løftede min blyant i vejret og nægtede at skrive Hans spørgsmål ned. Min pludselige mistro skuffede Ham, og det var tydeligt på tonen i Hans Stemme, da Han sagde: ”Jeg kan forblive i dig til trods for din overvældende svaghed;”

Jesus havde spurgt:

”er du villig til at tjene Mig? hvis du vil tjene Mig, vil Jeg ikke åbenbare andet end passion i dig;” ¹

Jeg gentog: ”Passion?” uden at forstå Ham, og derpå sagde Han:

”ja, passion, vil …” men på det tidspunkt løftede jeg min hånd fra notesbogen, uvillig til at skrive det næste skønt jeg hørte det hele.

Jeg indså, at jeg havde skuffet Herren, hvilket gjorde mig ked af det, men jeg var bange for det ukendte; skræmt over at Han måske ville bede mig om at pakke sammen og forlade mit hjem for at slutte mig til et karmeliter kloster eller lignende og blive nonne.

Jeg brugte hele natten på at tænke over, hvad Jesus havde bedt mig om. Jeg huskede, hvordan jeg havde været i fortiden, og hvordan Han havde afsløret mit syndefulde liv for mig, for at jeg ikke skulle synde mere i fremtiden. Før jeg mødte Herren, havde jeg tilhørt mørkets og bedragets stamme, men nu havde Hans Majestæt bragt mig ind i Lysets og Sandhedens verden, så hvad var jeg bange for?

Jeg besluttede mig for at fortsætte med blind tro og overgive mig til Guds vilje og dykke ind i en åndelig verden, som var ret ukendt for mig. Som jeg senere skulle lære fra Skrifterne:

”Hvad er der mere at sige! Er Gud med os, hvem kan da være imod os?”²

Efter at have tænkt over situationen hele natten, kom jeg tilbage til Jesus den næste dag og vendte Hans spørgsmål om:

”Ønsker du, at jeg skal tjene Dig?”

Jeg mærkede straks Hans glæde, og Han sagde bevæget:

”det gør Jeg! Jeg ønsker det meget, Vassula; kom, Jeg vil vise dig, hvordan og hvor du kan tjene Mig …

arbejd og tjen Mig som nu, vær som du er; Jeg har brug for tjenere, som er i stand til at tjene Mig, hvor der er mest behov for kærlighed; men arbejd hårdt, for der, hvor du er, er du iblandt de onde, de vantro; du befinder dig i syndens afskyelige dybder; du kommer til at tjene din Gud, hvor mørket har overhånd; du vil ikke have nogen hvile; du vil tjene Mig der, hvor alt godt deformeres til ondt;

ja, tjen Mig midt i elendigheden, midt i ondskaben og verdens misgerninger; tjen Mig blandt Gudløse mennesker, blandt dem, som gør nar af Mig, blandt dem, der gennemborer Mit Hjerte; tjen Mig blandt Mine plageånder, blandt Mine fordømmere; tjen Mig blandt dem der korsfæster Mig og spytter på Mig;

O Vassula, hvor Jeg lider! kom og trøst Mig … kæmp og lid med Mig, del Mit Kors …” ³

Imens Kristus fortalte mig, hvor og hvordan jeg skulle tjene Ham, steg Hans emotionelle tempo, og for hvert sekund blev Han mere oprevet. Jeg kunne ikke undgå at bemærke Hans sorg. Derefter gav Kristus mig visioner af Sit Kors i en hel måned. Uanset i hvilken retning jeg kiggede, så jeg et enormt mørkebrunt Kors. Det var lavet af mørkebrunt træ og på størrelse med en dør. Hvis jeg så op fra min tallerken, mens jeg spiste, fik jeg øje på det Kors. Hvis jeg kiggede ud gennem mit myggenet i sengen, kunne jeg se det bag ved nettet. Visionen betød, at min mission ville blive vanskelig, og den fortsatte nu og da i en måned.

Derpå gav Herren mig en vision en dag.⁴ Jeg så tre store jernstænger stå nær ved hinanden. Den vision skræmte mig. Når Herren sender en vision ind i intellektet, lader Han dig ikke være i tvivl om, hvad Han mener. Jeg forstod derfor, hvad Jesus indikerede. De tre jernstænger repræsenterede Den romersk katolske Kirke, Den protestantiske Kirke og Den ortodokse Kirke – de tre grene af Kristendommen. Samtidigt gav Herren mig forståelsen af, at Han ville tale til mig om deres individuelle problemer.

”Åååh nej!” Stønnede jeg. Jeg ville ikke høre om Kirkens problemer! ”Hvis de har lavet kludder i det, er det deres problem, ikke mit.” Endnu engang strittede jeg imod at høre, hvad Gud ønskede at fortælle mig.

Men visionen med de tre jernstænger ville ikke slippe mig. Den blev der og plagede mig. Til sidst greb jeg uden et ord min taske, løb ud til min bil og kørte af sted i fuld fart, som om jeg blev forfulgt. Jeg kørte som en sindssyg til Dhakas store udendørs marked.

Ja! Det var det bedste sted at blive distraheret. Der er utroligt travlt og støjende med hundredvis af mennesker, som handler og prutter om priser, tiggere som løber efter dig og hiver i dit tøj, sælgere der råber efter dig, for at du skal købe deres varer; øredøvende trafik med rickshaws, busser, biler, lastbiler og deres evindelige tudende horn; kyllinger som løber imellem dine fødder og gedeflokke, som strejfer frit rundt blandt menneskene; snavset på jorden, stanken af støv i luften blandet med lugten af krydderier, varmen og fugtigheden. Alt dette skabte en perfekt distraktion, eller det troede jeg. Men på trods af det hele, ville visionen med de tre jernstænger ikke forlade mig. Den forblev lige foran mine øjne.

Ovenover markedets larm hørte jeg pludselig en Stemme inden i mig kalde højt:

”Elev!”

Og så igen:

”rejs dig op, du er faldet! gå tilbage og tegn de tre jernstænger for Mig;”

Jeg sukkede, da jeg indså, at det ikke kunne nytte noget at flygte; jeg var faldet i Guds Hænder. Jeg kørte derfor hjem og gjorde præcist, hvad Herren havde bedt mig om at gøre. Derefter sagde Han:

”for at forenes må I alle bøje jer; I må alle være villige til at bøje jer ved at blødgøre jer; hvordan skulle deres hoveder (Kirkernes ledere) kunne mødes, med mindre de alle bøjer sig?”

Jeg forstod og svarede: ”Jeg frygter det arbejde.”

”lad din frygt være og hør Mig; vent på din Gud; Jeg ønsker at forene Min Kirke!” kommanderede Han.

Jeg følte mig håbløs: ”Hvordan?”

Pludselig hørte jeg det vildeste brøl fra Satan, som skreg af smerte: ”Neeeej … !” Det var, som om Helvedes ild var taget til og forbrændte ham endnu mere end normalt. Herren ignorerede ham og sagde til mig:

”Jeg vil undervise dig, Jeg vil forme dig, og Jeg vil bruge dig, så dø hen fra dig selv og tillad Min Helligånd at ånde i dig; gør dit bedste og Jeg vil gøre resten; at forene Min Kirke vil være Mit Legemes herliggørelse; hav Min fred og stol på Mig; lær at gå med Mig;”

Jeg hørte ordene, og jeg skrev dem ned, men jeg var stadig desorienteret. Når alt kommer til alt, hvordan kunne jeg overhovedet begynde at håndtere Kirkens anliggender. Jeg var ikke leder i Kirken, og indtil for nylig gik jeg ikke engang i kirke! Og nu skulle jeg fortælle dem, hvordan de skulle løse deres problemer? Gud har i sandhed humoristisk sans. Men jeg lo ikke!

Nogle få dage senere kaldte min engel på mig og overraskede mig ved at sige: ”Du skal til Schweiz, hvor du vil så Guds frø.”

Jeg blev tvunget til at skrive den sætning med store blokbogstaver. Men Schweiz var det sidste land, hvor min mand ville få en arbejdsopgave. Hans arbejdsområde var altid i udviklingslande. Så jeg besluttede mig for at vente og se uden at sige noget til min mand. Ganske rigtigt, to uger senere kom min mand til mig og sagde: ”Hvad ville du synes om at tage til Schweiz? The International Union for the Conservation of Nature and Natural Resources spørger, om jeg vil arbejde for dem.”

”Du vil ikke tro mig, når jeg viser dig dette,” fortalte jeg ham. Med en jublende følelse løb jeg af sted for at hente min Skytsengels Budskab og vise det til Per. Han læste forudsigelsen og så datoen på Budskabet. Han var lamslået, og det var jeg også.

”Så Gud sender os til Europas centrum for at begynde det, jeg blev kaldet til,” tænkte jeg stille.

Under alle forberedelserne til flytningen arbejdede flyttemændene med vore haveporte åbne. Lige da de var ved at være færdige med arbejdet og var i gang med de sidste ting, benyttede en tyv sig af lejligheden til ubemærket at slentre igennem den vidt åbne indgang og gå ind i huset.

Jeg skulle ovenpå til soveværelset for at hente noget tøj, og så så jeg manden bare stå dér. Han var rædselsslagen over at se mig.

”Hvem er du, og hvad gør du her?”

Han svarede ikke, og da jeg indså, at han ikke var én af flyttemændene, råbte jeg til ham, at han straks skulle forsvinde. Det fik ham til at styrte ned ad trapperne, mens jeg råbte: ”Der er en tyv, vi har en tyv!”

Flyttemændene blev alarmeret af mine råb, og det lykkedes dem at fange ham. De angreb ham ubarmhjertigt. En af dem bankede ham sort og blå med en stang. På et tidspunkt troede jeg, at de ville dræbe ham, så jeg råbte til dem, at de skulle holde op og lade ham gå.

Jeg mærkede et nærvær, og da jeg vendte mig om, så jeg Jesus kikke på. Han sagde:

”kan du se det? ingen forventede, at han ville komme; det er på den måde, Jeg vil komme; Jeg vil komme til jer som en tyv; så vær årvågne;”

Med de ord forsvandt Han.

Den følgende dag viste Jesus Sig imidlertid igen, da der skete noget andet. Portene var vidt åbne igen, fordi de stadig arbejdede, og jeg så min hundehvalp, en puddel, på vej mod portene for at løbe ud på gaden. Jeg gik i panik og styrtede af sted, så hurtigt jeg kunne, for at få fat i den, før den blev kørt over i den vilde trafik. I det øjeblik hørte jeg Jesus sige:

”kan du se, hvordan du frygtede for din lille hund og styrtede af sted for at redde den? Min frygt for at miste sjæle er langt større; hvor meget mere er det ikke Mit anliggende at frelse jer fra dødens farer?”

Det vil sige faren for at miste sin sjæl.

Flyttemændene var endelig taget af sted, huset var lukket ned, og vi var ved at forlade Dhaka. Jeg havde beholdt nogle få ting fra huset, som jeg tænkte kunne være nyttige for kirken, så før vi tog af sted, ville jeg aflevere dem og sige farvel til præsterne. Jeg så fader Jim i kirkens have og gik over til ham med gaverne. Blandt gaverne var der en smuk olielanterne, og impulsivt gav jeg den til ham personligt. Som jeg kørte af sted, så jeg ham gå rundt i ring, mens han tankefuldt kiggede på lanternen, som han holdt på.

Måske havde mine sidste ord utilsigtet gjort indtryk på ham. Da jeg gav ham lanternen, sagde jeg:

”Her, tag og behold denne lanterne. Den vil kunne bruges til at lyse for dig, når du befinder dig i mørket.”

Det var min mening at lade forstå, at den kunne være nyttig i de tilfælde, hvor strømmen gik, som det sommetider skete. På en eller anden måde viste mit ordvalg sig at være symbolsk for ham, skønt det var det sidste, jeg så til ham i nogen tid.

Mindre end en måned senere var vi flyttet ud af huset og på vej til Schweiz. Det var en stor forandring at flytte fra Bangladesh tilbage til Europa. Og at flytte til Schweiz var som at lukke en ring, en følelse af at komme hjem. Den følelse blev forstærket, da vi fandt en lejlighed på den samme vej, hvor jeg boede med mine forældre, da vi første gang kom til Lausanne.

Da jeg først var installeret tilbage i Europa, var jeg i en mere central placering til at sprede Budskaberne. Og som tiden gik, handlede Budskaberne mere og mere om Kirkens Enhed. Jesus afslørede ikke alt for mig på én gang. Min åndelige rejse kom i faser med hver fase stadig mere kompleks og mere vanskelig.

En dag kom Jesus og fortalte mig med smerte i Stemmen, at Spyddet, som var blevet boret ind i Hans side under korsfæstelsen, i dag repræsenterer Kirkens opdeling. Han sagde, at Hans repræsentanter, som er tilbageholdende med at forsone og forene sig, har lemlæstet Hans Legeme. Han sagde, at Spyddets spids stadig ligger dybt inde i Ham:

”Mit Legeme smerter, lige midt i Mit Hjerte ligger spyddets spids …”⁵

Den 26. juli 1988 sagde Herren:

”Min Kirke er blevet såret grusomt … og om kort tid vil Ecclesias Fundament blive rystet, derpå vil alle blive fjernet, som har forårsaget Hendes sår, og som er ophobet i Mit Legeme med den hensigt at skade Det;”

Det tog mig et godt stykke tid at forstå metaforen om Spyddet. Han sagde, at Han ville vise mig Spyddets spids, hvilket betød, at Han ville vise mig, hvordan Kirkens folk er delte og tilbageholdende med at dø hen fra deres ego og forsone sig. Kristus fortalte mig, at under deres dialoger lader nogle af dem, som om de arbejder for enhed, men faktisk ikke gør det. De, der var imod Kristi Vilje, var Spyddets spids, som sårede Jesu Hjerte; de var Tornene i Hans Mystiske Legeme, som er Kirken.

Fra da af ville Kristus fra tid til anden bede mig om at trække Tornene og spyddet ud af Hans Legeme og bringe Hans Kirke sammen. Kristus lod mig forstå, at Kirkens Enhed vil blive gennemført til sidst. Men spørgsmålet er, om den vil komme ved vort frivillige samarbejde eller ved en Revselse:

”er I villige til at bøje jer med ydmyghed og kærlighed og forsone og forene jer? vil I gøre disse ting på fredens vilkår, eller skal det være med ild?”

Kristus fortæller os, at Han vil, at vi forener os på trods af vore forskelligheder, enhed i mangfoldighed. Gennem denne enhed vil Kristi Legeme blive helet, styrket og gjort intakt, og Jesu bøn til Faderen vil blive opfyldt:

”at de alle må være ét, ligesom Du, Fader, i Mig og Jeg i Dig, at de også må være i Os, for at verden skal tro, at Du har udsendt Mig.”⁶

Jeg ville være nødt til at gå hele vejen op til paven så vel som til de andre Kirkeledere for at overbringe Jesu Kristi Budskaber, der giver dem nøglen til enhed. Men jeg gad vide: ”Hvordan i alverden bliver jeg i stand til at komme til dem? Vil de lytte til mig – et ’nul’, som påstår, at Gud taler til hende?”

Jeg vidste, at set fra deres perspektiv ville jeg simpelthen være for meget til, at de kunne tro på mig uden en tilbundsgående undersøgelse. Og jeg vidste, at det ikke ville ske uden kamp. Siden da har der været en stadig strøm af forsøg på at ødelægge mit navn, min mission og min troværdighed med falske anklager rettet mod mig, for mange bagtalelser til at de kan tælles, fjendtlige verbale angreb, dødstrusler, endeløse fjendtlige konfrontationer fra præstestanden – nogle påstår, at jeg kommer fra en UFO, et væsen fra en anden planet. Andre påstår, at jeg tjener millioner af dollars; atter andre at jeg kører rundt i limousiner med chauffør og har luksusbiler. Og det værste, at jeg er en slags kultleder, der tvinger folk til at læse Budskaberne, som jeg modtager fra Gud. Den 23. april 1987 advarede Herren mig:

”din sjæl vil blive udsat for ondskab, for ligegyldighed, for uretfærdighedens afgrunde og for de afskyelige dybder af verdens synd; som en due, der flyver oven over dem, vil du iagttage verden og se hver handling med bitterhed; du vil være Mit offer, du vil være Min skydeskive; som jægere efter vildtet vil de jage dig, trække deres våben frem og forfølge dig; de vil sætte en høj pris på dit hoved til enhver, der vil kunne tilintetgøre dig;”

Skælvende spurgte jeg hviskende: ”Hvorfor, hvad vil der ske med mig?”

Herren svarede majestætisk:

”Jeg siger dig dette, datter; det hele vil ikke være forgæves; skygger på jorden svinder bort og forgår; ler vil altid blive skyllet bort med regnens første dråber, men din sjæl vil aldrig forgå;”

”Så nu begynder det alt sammen; arbejdet for Enhed begynder,” tænkte jeg ved mig selv. Jeg var ved at være klar til at lytte til Herren, som ville overøse mig med uenighederne, adskillelsen og alt det, der var gået så galt mellem Kirkerne og havde fået de fleste Kristne til at falde fra.

Det begyndte at dæmre for mig, at det, jeg havde oplevet indtil nu, kun var toppen af et enormt isbjerg. Som om nogen åbnede en skriftrulle, afslørede Gud derpå vejen for min mission for mig, dens trængsler og mit liv i en yderst forbløffende vision.

¹23. maj 1987.

²Rom 8:31.

³24. maj 1987.

⁴2. juni 1987.

⁵29. marts 1988.

⁶Joh 17:21.

Kapitel 8
Duen

D a Gud udrullede mit livs skriftrulle for øjnene af mig, viste den kun koder og symboler med enigmatiske tegn, hvis betydning jeg aldrig ville have forstået, hvis ikke Han havde forklaret mig dem i mit intellekt. Han foretrak derfor at vise mig dem i en vision.

Visionen blev givet den 29. januar 1989. Jeg så mig selv træde ind i en stor kirke, hvor en form for celebrering var i gang. Der var pakket med mennesker, som virkede meget spændte. Jeg stod på en høj, smal platform og kiggede ned på menneskemængden. Luften var fyldt med hvirvlende skyer af røgelse. Så opdagede jeg midt i vrimlen en præst, der bar på en smuk æske. Alle de tilstedeværende vidste, at inde i æsken var der en speciel Due, og det gik senere op for mig, at den repræsenterede Helligånden. Det var meningen, at Præsten, som repræsenterede Kristus, skulle åbne æsken og lade Duen flyve rundt om os og give os stor glæde! Han ville ikke lade os vente, så han åbnede æsken og ud kom Duen.

Da folk så Duen flyve hen over dem, følte de sig opstemte af glæde, og da Duen fløj lavere og kom tættere på dem, udstødte de alle dybe ’åhhh’er’! Deres entusiasme og begejstring fyldte kirken. Duen fortsatte med at flyve i rundkreds en tid. Jeg lagde mærke til, at Duen ret ofte nærmede sig mig. Vi løftede vore arme højt op i luften, idet vi håbede på at få Duen til at komme og sætte sig på vore hænder. Vi vidste, at Duen til sidst ville vælge én af os, og vi vidste også, at den udvalgte person ville være stærkt privilegeret.

Mens Duen kredsede over os, følte jeg mig overbevist om i mit hjerte, at vi kendte hinanden, og på en eller anden måde var venner. Man kunne sige, ’vi var forbundne’. Duen var af en himmelblå farve – ikke hvid, og senere lærte jeg, at farven blå repræsenterer ’det Guddommelige’. Jeg så Duen tage retning imod mig, og i mit hjerte vidste jeg, at den ville sætte sig til rette hos mig, for jeg fornemmede forbindelsen imellem os. Og da Duen endelig kom og satte sig til rette på mine fingerspidser, følte jeg ikke bare en stor fortrolighed med Den, jeg fornemmede også, at der fandtes en dyb og fortrolig kærlighed imellem os.

Alles øjne rettede sig imod mig. Nogle mennesker var overraskede over Duens valg; andre havde seriøst håbet, at Duen ville flyve hen til dem; andre glædede sig over, at Den endelig havde truffet Sit valg. Efter nogle få øjeblikke fløj Duen af sted, og derpå efter at have fløjet rundt i kirken kredsede Den rundt endnu engang og fløj hen imod mig igen og satte sig på mine fingerspidser. Denne gang lod Duen mig holde Den i mine hænder, og jeg smeltede af glæde, løftede Den meget forsigtigt og trykkede Den ømt og kærligt mod min venstre kind tæt ved mit øre. Jeg lyttede til Dens hurtige hjerteslag, da Dens hjerte bankede højt.

Så befandt jeg mig pludselig alene – gående på en sti. Langs hele stien var der ukendte små egernlignende dyr. De slugte nådesløst hinanden. Foran mig på stien så jeg en stor rotte gribe fat i et lille dyr med munden og truende haste hen imod mig, idet den prøvede på at skræmme mig. Jeg lod mig ikke skræmme og for at vise rotten, at jeg havde ’fuld kontrol og beherskelse’, skyndte jeg mig hen imod den. Den fornemmede straks, at jeg ville konfrontere den, så den drejede skræmt til siden og løb hen for at angribe et egernlignende dyr bagfra og slugte det helt med en grim gurglende lyd. Derpå så jeg på kort afstand en slange, som var udstrakt fra den ene side af stien til den anden og blokerede vejen for mig. Jeg takkede Gud for at lade mig se den, for den var gennemsigtig som cellofan. Det gjorde det vanskeligt at få øje på den, og havde jeg trådt på slangen, ville den have bidt mig. Jeg blev ikke skræmt; jeg havde besluttet mig for at fortsætte med at gå og blot skræve over den.

Da jeg var gået forbi, hørte jeg en let støj tæt bag mig. En anden slange kom hurtigt krybende for at indhente mig. Den var helt anderledes end den første, og jeg vidste, at denne her var aggressiv og klar til at angribe – ligegyldigt hvad. Den var også gennemsigtig blot med et lille mørkt zigzag mønster på ryggen. Den må have været ni fod lang og var så tynd som en finger. Jeg følte mig fanget, men øjeblikkeligt skete der noget vidunderligt. Gud kom mig til undsætning og løftede mig højt over jorden. Jeg var dog stadig ængstelig, for jeg fornemmede dens onde intentioner og troede, at den måske kunne nå mig bagfra. I det øjeblik løftede min Himmelske Fader mig hurtigt fremad som blæst med vinden, lod mig passere sikkert oven over slangerne og satte mig på jorden ved siden af en af mine venner.

Min ven og jeg stod nu for enden af stien foran en mur. Vi var ikke bange, men jeg hørte noget og drejede mit hoved let til venstre, hvor jeg så den første slange, som havde blokeret stien. Jeg forstod, at den ledte efter føde og endnu ikke havde set os. Min ven havde ikke set slangen, så jeg hviskede: ”Bevæg dig ikke; stå stille.” Jeg fortalte hende ikke om slangen for det tilfælde, at hun ville reagere og tiltrække dens opmærksomhed. Derpå så jeg den lange tynde slange komme og krybe hen ved siden af den første. Hurtigt og med stor vildskab angreb den første slange den tynde, og uden at give den chance for at forsvare sig selv slugte den den med en frastødende gurglende lyd. Jeg følte mig lettet og sikker, velvidende at slangen nu var tilfreds og kun ønskede at sove og dermed lod os være i fred og uden for fare. Derefter sluttede visionen.

Jeg forstod ikke helt denne vision, men med tiden begyndte Gud at afsløre for mig, hvad det hele betød. Duen var symbol på Helligånden. Da Duen landede på mine hænder, betød det, at Gud valgte at give Sine Budskaber for vor generation til mig, en særlig mission at udføre i livet.

Rotten og slangerne repræsenterede, at jeg på min missions vej ville møde vanskeligheder, kontroverser, forhindringer og folk, som ville prøve at ramme mig på en subtil måde uden at afsløre sig selv. Deres handlinger ville blive udført på hyklerisk vis og under dække for at undgå afsløring, således at ingen opdager, hvem rovdyrene virkelig er. Det var grunden til, at jeg fik slangerne vist så gennemsigtige som cellofan, ”tro kopier af farisæerne;”¹ som Kristus kaldte det en dag.

Visionen blev givet til mig, lige før jeg begyndte at vidne offentligt for første gang nogen sinde – for at fortælle andre – om Budskaberne, jeg havde modtaget. Det var ret interessant, hvordan det vidnesbyrd blev til.

På den tid boede jeg i Schweiz. En dag var jeg til en sammenkomst og var lige ved at gå, da en tidligere nonne, en ældre dame med en pukkel kom hen til mig og spurgte med en sød og skrøbelig stemme: ”Er du Vassula fra Pully, som modtager Budskaber fra Kristus og fra Vor Frue?” Hun havde hørt om mig gennem nogle venner.

Jeg svarede overrasket: ”Ja, det er mig …”

Hun fortsatte: ”Åh, ville du have noget imod, at jeg kommer hjem til dig med nogle af mine venner, så vi kan høre din historie?” Jeg sagde, at det ville være fint, og vi aftalte en dato.

Da det ringede på døren den dag, åbnede jeg og så omkring tredive mennesker stå udenfor! Vor lejlighed var lillebitte, og de fyldte dagligstuen, bredte sig ud i entréen og hele vejen til køkkenet. Jeg var overvældet af glæde! Jeg begyndte at fortælle min historie og forklarede, hvordan det hele begyndte, først med min engel, så med Gud Faderen, derpå med Jesus og Jomfru Maria. De lyttede alle opmærksomt i stilhed og viste deres forståelse og billigelse ved at nikke nu og da.

En dame, der sad overfor mig, præsenterede sig. Hun arrangerede pilgrimsrejser til vigtige steder, hvor der havde fundet hellige åbenbaringer sted, især de nyere. Straks efter afslutningen på min tale talte hun tydeligvis begejstret. Med et glimt i øjet sagde hun: ”Det er et smukt vidnesbyrd, og Budskabet lyder så vigtigt …” Alle nikkede samtykkende. De talte sammen om at finde et sted, hvor jeg kunne dele endnu flere af vor Herres Budskaber.

Det blev senere besluttet, at vi ville holde det større møde i den lokale kirkes Menighedslokale. De havde talt med præsten og fået hans tilladelse, og de sagde, at de ville stå for arbejdet med at gøre reklame for begivenheden.

Cirka en måned før det første offentlige møde så jeg vor Herre stå i nærheden, da jeg var i mit køkken. Han kiggede på mig, da jeg passerede tæt forbi Ham ved køkkendøren, og mumlede: ”Jeg sender dig ud nu som et får blandt ulve …” Derpå forsvandt Han. Jeg kom i tanke om min vision med Duen, og jeg tog Jesu ord som en advarsel. Det var en bekræftelse på, at jeg ikke ville få det nemt …

Jeg kan ikke sige, at jeg ikke var blevet advaret af Gud adskillige gange om, at apostolatet ville indebære svære prøvelser.

Som dagen for mit første offentlige vidnesbyrd nærmede sig, strejfede en fristelse mig. Jeg begyndte at spørge mig selv: ”Har jeg mistet min frihed?” Jeg indså, at mit gamle sorgløse liv fortonede sig. Jeg svigtede visse venner og opgav mit foretrukne tidsfordriv, tennis og maling. Jeg mistede interesse for at gå til fester og spille bridge. Jeg mistede interesse for alt, der tog mine tanker væk fra Gud. Jeg plejede at drille sådan nogle mennesker, men se engang. Var jeg begyndt at ligne dem? Var jeg blevet til en bigot, en ’mere hellig end jer’ person, som jeg plejede at tænke, at de var? Mistede jeg min frihed og blev tvunget til at leve et ordentligt liv, i stedet for bare at gøre, hvad jeg ville?

Eftersom jeg vidste, at ingen kan skjule sine tanker for Gud, bragte jeg emnet op for vor Herre.

Jeg fortalte Ham, at i begyndelsen, før Han kom til mig, var mit liv verdsligt, men glædeligt og fredeligt. Jeg havde ingen sorger eller bekymringer. Jeg begyndte imidlertid at føle, at Guds ord begyndte at veje tungt på mine skuldre – det var ansvaret, som tyngede mig, især når Gud nu og da plejede at fortælle mig: ”Jeg betror dig Mit Budskab;”

”Dit Ord, min Gud, er så tungt!! Hvor er min frihed nu?”

Vor Fader svarede som en tålmodig Far og sagde:

”Jeg, Herren, vil lade dig vide, hvad frihed er; skriv; frihed er, når din sjæl frigør sig fra jordiske bekymringer og flyver mod Mig hjem til Mig; Jeg, Gud, kom og befriede dig; du er fri nu; da du var knyttet til verden, Vassula, var du fanget af alle dens fristelser, men din sjæl er nu blevet befriet som en due; du var indespærret, elskede; indespærret; lad din sjæl frit flyve ud; lad den mærke den frihed, som Jeg har givet til alle Mine sjæle, men hvor mange af dem afviser den nådegave, Jeg tilbød; lad dig ikke blive fanget igen; du var bundet og indespærret, og Jeg har befriet dig; ”²

Det ville tage tid, men jeg var ved at lære; jeg lærte, at hvor Herrens Ånd er, der er sand frihed. Jeg lærte også, at når Gud taler, taler Han ikke sort men afslører hele sandheden i fuldt lys og med åbenhed. Han er klar til og giver med uudsigelig længsel, hvad man end beder om. Han giver meget mere, end vi beder om! Det viser, hvor generøs han er. Jeg vidste, at jeg ikke vidste, hvordan man skal elske Gud, ikke på den måde Han ønskede det, som er ubetinget og grænseløs.

Endelig oprandt dagen for mit første offentlige møde. Jeg havde aldrig talt fra en platform før, og det skræmte mig at gøre det. Da jeg kom til kirkesalen, var der omkring tre hundrede mennesker til stede. Da jeg så dem alle, gik jeg i panik. Jeg gik over i kirkerummet ved siden af og knælede foran et enormt krucifiks, hvor jeg klagede til Jesus: ”Herre, hvad skal jeg sige? Se hvad Du nu har sat mig til. Hvad skal jeg sige? Jeg har aldrig talt eller givet vidnesbyrd før …” Jeg sukkede: ”Jeg har brug for Din hjælp.” Og igen: ”Herre, se hvilken situation Du har bragt mig i. Som Du ved, har jeg ikke bedt om dette … hvis Du ikke hjælper mig, vil jeg ikke bare selv være pinlig, det vil også være pinligt for Dig. Det, ønsker vi ikke, skal ske! Fjern denne frygt og usikkerhed fra mig, rør mine læber og giv mig tale. Jeg har brug for, at Du opmuntrer mig, og lægger de rigtige ord i min mund. Jeg har brug for Din Helligånds Nåde for at blive i stand til at herliggøre Dig og ikke latterliggøre Dig …”

Så huskede jeg, hvor mange gange Han havde sagt til mig:

”fortvivl ikke, Jeg vil lede dig, og du vil ikke svigte Mig … hvor du mangler, vil Jeg fylde ud … Jeg vil lægge Mine Ord i din mund, Jeg vil berige din tale; din tale vil være Min tale …”

Derpå svarede Herren og befalede:

”tiden er kommet, hvor du skal herliggøre Mig, gå!”

Jeg rejste mig op og gik lige ind i menighedssalen. Da jeg gik ind, havde jeg kun én tanke i hovedet, og det var at gøre mit bedste for at herliggøre Gud. Kristus havde også sagt til mig, som Han siger til os alle: ”gør dit bedste og Jeg vil gøre resten …”

Pludselig kunne jeg ikke længere mærke mine fødder gå. Jeg mærkede, at jeg gled fremad som i en drøm i slow motion. Derpå mærkede jeg en utrolig fred fylde mig som en varm væske, der strømmede fra min hovedbund hele vejen ned til mine fødder og udfyldte hver en del af min krop. Det føltes, som om Nogen pustede Sin varme ånde ind i mig og beroligede mig helt; en majestætisk autoritet, der ikke var min, gav mig en dyb fred i sjælen. Jeg vidste, at Gud skænkede Sin Helligånds Nåde i mig. Jeg mærkede denne handling fysisk.

Jeg åbnede min mund, og ordene strømmede ud. Det var som at lytte til mig selv tale og indse, at det ikke var mig, der talte. Min tale blev styret, da jeg ville have været ude af stand til selv at give den. Mange mennesker blev ramt i hjertet, og efter min tale sagde min kusine: ”Vassula, jeg har aldrig set dig sådan før! Du var som en fisk i vandet. Du talte, som om du har prædiket hele dit liv!” Hun vidste, at jeg aldrig havde studeret nogen katekismus eller teologi eller talt offentligt før.

Efter den dag blev jeg jævnligt bedt om at give mit vidnesbyrd. I Schweiz udarbejdede vi et program en gang om måneden, som inkluderede bedemøder. Disse bedemøder blev snart en kilde til glæde og omvendelse for mange mennesker. Menneskemængderne blev stadig større og nærmede sig de to tusind. Folk kom til Schweiz i fyldte busser fra nabolandene, Tyskland, Italien og Frankrig. Herren kaldte alle! De medbragte deres familier, deres venner; de medbragte de syge, de besatte, og der skete mange helbredelser. Jesus var ikke bange for at uddele Sin nåde til alle. Blot et smil til Ham og Han vil tilgive og glemme; et suk af fortrydelse og genovervejelse og hele Himlen vil glæde sig og fryde sig! Her er Hans egne ord:

”kom! I som stadig farer vild i dette vildnis og siger: ”jeg har søgt min Forløser, men har ikke fundet Ham;” find Mig, Mine elskede, i hjertets renhed ved at elske Mig uden egeninteresse; find Mig i hellighed, i den overgivelse, som Jeg ønsker af jer; find Mig ved at overholde Mine Bud; find Mig ved at erstatte ondt med kærlighed, find Mig i hjertets enkelhed; synd ikke mere, ophør med at gøre det onde; lær at gøre det gode; søg efter retfærdighed; hjælp de undertrykte; lad dette vildnis og denne tørke juble, lad jeres lunkenhed flamme op og blive til en brændende flamme; giv slip på jeres sløvhed og erstat den med inderlighed; gør alle disse ting, så at I må være i stand til at sige: ”jeg har søgt min Forløser, og jeg har fundet Ham; Han var mig nær hele tiden, men i mit mørke kunne jeg ikke se Ham; O Ære være Gud! Velsignet være vor Herre! hvordan kunne jeg være så blind?” Jeg vil så minde jer om at holde og værdsætte Mine principper, så at I kan leve;”³

Da mine venner, som var målløse over, med hvilken hastighed Budskaberne blev cirkuleret rundt i verden, spurgte mig, hvordan jeg havde det, svarede jeg:

”Ingen skal turde vove at sige: ”Hvad har Gud gjort for os?” I Guds øjne er hele verden som et støvkorn, der tipper vægtskålen, som en dråbe morgendug, der falder til jorden. Alligevel forbarmer Gud sig over os alle, fordi Han kan gøre alting og ignorerer menneskenes synder, så længe de angrer.”

Jeg kunne fornemme bevægelsen oppe i Himlen. Gud gav generøst og udøste nåde. Han sagde, at ingen skulle frygte Ham, med mindre de gjorde oprør imod Ham. Han talte til os alle uanset vor religion eller baggrund. Præster og nonner begyndte at slutte sig til os for at bede og lytte til Budskaberne. Vi mærkede Ham alle i vore hjerter!

Jeg minder folk om, at Gud ikke er en fortidens Gud men nutidens. Gud har ikke pakket Sine tasker og forladt os for at tage på ferie. Han er den Levende Gud, en Fader, som drager omsorg for hver enkelt af os; blid og øm. Kristus er i sandhed opstået. Det er ikke en myte.

Efter nogle få måneder begyndte mit navn at blive genstand for folks snak i Schweiz, og derfra spredte det sig til andre lande. Vor Herres Budskaber – som nu blev kopieret og uddelt på mine vidnesmøder – begyndte at have en effekt, lige som Gud og min engel havde forudsagt. De spredtes som en steppebrand. Mange mennesker med svag tro blev stærkere, og dem uden tro modtog og opdagede Jesus Kristus. Folk strømmede til skrifte og modtog Hellig Kommunion igen. De, som aldrig bad, begyndte ivrigt at bede. De, som aldrig læste Skrifterne, kastede sig over den Hellige Bibel og læste den fra begyndelsen. De, som havde forladt deres Kirker af den ene eller anden grund, vendte tilbage til deres Kirker, genopdagede Sakramenterne og genopdagede Gud den Almægtige.

Gud smækkede dørene op til Sine Himmelske Reserver og lod folk, som var åndeligt udsultede, smage og spise Hans ’himmelske manna’ for at forny og helbrede dem. Hvor Han end fandt de åndeligt døde, oprejste Han dem uden tøven, når bare deres hjerter var åbne for Hans nåde. Han var parat til at tilgive og glemme.

”og alle vi, som med utilsløret ansigt i et spejl skuer Herrens herlighed, forvandles efter det billede, vi skuer, fra herlighed til herlighed, sådan som det sker ved den Herre, som Ånden er;”⁴

Efterhånden som ordet fortsatte med at spredes, nåede det biskoppen af Freiburgs ører. Han modtog breve, som berettede om de store bedemøder; hvor vidunderlige de var, og bad ham om at møde mig. Biskoppen fandt det imidlertid klogest, at han, før han indvilligede, spurgte en præst, en teolog af engelsk afstamning, om at undersøge sagen og studere Budskabernes indhold. Teologen kontaktede mig, og i selskab med en anden præst mødtes vi i mit hjem. På et tidspunkt under vor samtale holdt han brat op med at tale. Hans stærkt stirrende blik var fæstnet på mig. Hans ledsager spurgte ham: ”Ser du noget?” Han svarede:”Jeg ser Kristi Ansigt på hendes ansigt. Han bærer Sin tornekrone og smiler bedrøvet til mig.”

Det fænomen (som jeg forklarer i senere kapitler) var et tegn, som Jesus gav, og personligt havde jeg ingen kontrol over det. Det er sket mange gange. Præsten spurgte mig: ”Hvorfor viser Kristus Sig for mig? Og hvorfor er Han bedrøvet?” Jeg fortalte ham, at jeg helt ærligt ikke vidste det. Da han gik, tog han fotokopier af mine notesbøger med sig for at studere dem, som han havde lovet biskoppen.

Efter nogle få dage skrev han til mig og sagde, at han intet havde fundet i nogen af Budskaberne, som gik imod den katolske tro, og at alt det, han havde læst, stemte overens med Skrifterne og katolsk tradition. Han sagde, at han fandt ydmyghed og kærlighed i skrifterne.

Han fortsatte med at sige, at han tilfældigt havde mødt sin biskop, som spurgte, hvordan undersøgelserne gik. Han havde svaret, at efter hans mening syntes skrifterne at være af Guddommelig oprindelse. Biskoppen virkede forundret, idet han ikke havde forventet sådan et svar, og tydeligvis ikke var særlig glad for nyheden. På trods af den positive undersøgelse og den gode rapport vendte biskoppen sig imod mig og forfulgte vort arbejde i Schweiz.

Rygtet gik, at jeg manglede ydmyghed, og at jeg betragtede mig selv som teolog og på min egen måde forsøgte at skabe en parallelkirke. Denne negative strøm nåede hele vejen til Vatikanet og skadede os meget. Guds advarsel genlød igen i mine ører:

”du vil være Mit offer, du vil være Min skydeskive; som jægere efter vildtet vil de jage dig, trække deres våben frem og forfølge dig; de vil sætte en høj pris på dit hoved til enhver, der vil kunne tilintetgøre dig;⁵

På det tidspunkt mødte jeg Den græsk ortodokse Kirkes metropolit i Genève, som faktisk henvendte sig til mig og var ivrig efter at lære mig at kende. Han kom tilfældigvis for at besøge Den ortodokse Kirke i Lausanne, hvor jeg boede, for at fejre Liturgien, og da han så mig, inviterede han mig med et bredt smil til at komme til hans kontor og besøge ham. Andre, som havde mødt mig, havde bedt ham om at interviewe mig.

Jeg besøgte ham, vi sad og talte sammen, og jeg fortalte ham kort min historie. Han virkede meget behagelig og høflig. Skønt jeg vidste, han havde problemer med at tro mig, bad jeg om tilladelse til at afholde økumeniske bedemøder og bringe medlemmer af Den græsk ortodokse Kirke sammen med vore brødre, katolikkerne og protestanterne. Jeg fortalte ham, at én af de vigtigste dele af missionen var at bringe Kirkerne sammen. Jeg var glad, da han sagde, at han overhovedet ikke havde indvendinger.

Desværre holdt vort gode forhold ikke, da biskoppen af Freiburg arbejdede på at lukke vore bedemøder helt. Præster, som havde deltaget i disse møder, kunne ikke forstå biskoppens beslutning, men de var forpligtet til at acceptere hans autoritet.

Men Budskaberne fortsatte med at spredes alligevel. En nat gav Herren mig en vision. Jeg så en enorm slange, der mere lignede en gigantisk anakonda. Faktisk var den endnu større med et hoved, der var større end en stor hunds. Jeg var ubeskriveligt rædselsslagen, fordi slangen snoede sig rundt om mig. Slangens hoved kom nærmere, og jeg så dens hugtænder. Den nærmede sig min højre hånd og tog fat i tre af mine fingre med sin mund, de samme tre fingre som ortodokse Kristne bruger til at gøre korsets tegn for deres bryst. Slangen greb stramt om mine fingre og sugede kraftigt på dem, indtil de gjorde så ondt, at smerten vækkede mig. Smerten var virkelig, eftersom den varede ved i et stykke tid.

Blot en dag efter det mareridt, var det planlagt, at jeg skulle tale på et møde, som var arrangeret af bedegruppen i Genève. Det var i Unityugen, den 18. – 25. januar, og vort møde skulle finde sted tidligt på eftermiddagen. Den samme dag holdt metropolitten et møde i sin kirke, men senere på dagen efter mit arrangement. Vi havde med vilje planlagt således, at vort møde ikke faldt samtidigt med hans. Da metropolitten fandt ud af, at der kom to tusind mennesker til mit møde, mens der kun kom en lille gruppe til hans, blev han meget irriteret. Han beskyldte mig for at prøve på at konkurrere med ham og sagde, at jeg havde ledt folk væk fra ham og skabt en parallelkirke. Han beskyldte mig oven i købet for at modarbejde Kirken.

Den næste dag ringede min kusine til mig og sagde: ”Vassula, der går rygter blandt grækerne om, at du vil blive ekskommunikeret. Vær forsigtig; gør ikke noget i et stykke tid. Hold lav profil for en tid.”

Jeg spurgte hende: ”På hvilket grundlag ville de ekskommunikere mig?”

”Vi kender ikke deres argumenter, men det er helt sikkert, at de ikke kan li’, at dine møder er så populære.”

”Hvad er der galt med at holde bedemøder? Prøver de at få folk til at holde op med at samles for at bede?”

Nogle få dage senere modtog jeg et opkald fra Beatrice, min veninde, som fulgte mig til Diang i Bangladesh, og som også var kommet til Schweiz og havde fået et job i the World Council of Churches i Genève. Hun fortalte mig: ”Nogle teologer herfra er taget af sted for at besøge den økumeniske patriark i Konstantinopel for drøftelser. De skal også mødes med flere fra den Romerske Curie i Vatikanet. Husker du, at jeg engang fortalte dig om en ortodoks præst her, som tror på dine Budskaber? Nå, men hans kone har læst Budskaberne og tror også. Hun er teolog og er meget foruroliget, fordi nogle af de andre, som arbejder her, ønsker at skade dig. På vej til Konstantinopel viste en ortodoks præst hende dagsordenen, som skulle drøftes i patriarkatet, og sagde: ”Se, vedrørende denne Vassula, hende som leger teolog, de vil drøfte sagen med patriarken for at ekskommunikere vor såkaldte teolog.”

Jeg fik nyheden og spurgte Gud: ”Hvis Du ønsker det på den måde, så lad det blive sådan, men hvis Du ikke er enig, så lad det ikke ske …” Jeg overgav mig helt til Hans Vilje. Jeg kendte til den virkning, Budskaberne allerede havde, og hvor meget djævelen ønskede at stoppe mig og gerne ville skabe splittelse mellem Kirkens ledere og mig for at begrænse min rækkevidde.

Pludselig blev mit hjerte fyldt med glæde. Jeg smækkede røret på, sprang op i luften og hoppede og dansede rundt af glæde, mens jeg lo og sagde: ”Hvor vidunderligt at blive frygtet af Satan! Det betyder, at det, jeg viderebringer, er frygtindgydende for Satan, en virkelig trussel imod ham. Wow! Hvor vidunderligt at være hans farlige fjende og arbejde for Gud! Hvor vidunderligt at være Guds instrument til at bekæmpe djævelen, som ønsker at ødelægge Kirken! Fryd jer!”

Mareridtet om slangen var gået i opfyldelse. Den enorme slange ville ødelægge de tre fingre, jeg brugte til at gøre korsets tegn for mit bryst – med andre ord ekskommunikere mig.

Men da mødet fandt sted i Konstantinopel, var det, som om intet var sket. De vendte tilbage uden en erklæring, og det hele gik i sig selv.

Nogle af de græsk ortodokse gejstlige ville alligevel henvende sig til mig og sige: ”Du har familie, har du ikke? Så gå hjem, min gode kvinde, og tjen din mand og din familie; hold dig til dine huslige pligter og dit køkken; overlad Kirkens anliggender til os.”

Jeg ville svare: ”På Dommens Dag vil I ikke være i mine sko og svare for mig, hvis jeg skulle lytte til jer. Herren vil stille mig til regnskab for ikke at have adlydt Ham og for ikke at have gjort de ting, Han meddelte og befalede mig at gøre! Har I set den udbredte mangel på tro og folk, som forlader Kirkerne? Er det ikke tegn nok for jer? Hans Vingård er blevet forsømt og er tørret ud, og det er grunden til, at Kristus for at vise Sin Autoritet og Sin Magt kalder på nuller som mig for at forme os og bruge os som Sine instrumenter til at Kristne et afkristnet samfund. Kristus er trådt ned fra Sine ikoner for at reformere Sin Kirke og for at genoplive den. Han er Den, som vander Sine Vingårde igen. Han er Den, og kun det vil få Kirkerne til at forsone sig med hinanden og bringe fred til denne verden. Kristus er kendt for at tage synet fra dem, som påstår, at de ser, og give synet til dem, der ikke ser!”

Derpå ville de sige: ”Hvis du er sendt af Gud, så bevis din ydmyghed ved at skjule dig og alle disse udsagn, hold op med at udstille dig og dine udsagn rundt om i verden …”

År senere rådede Herren mig til at svare de mennesker på denne måde:

”svar følgende til de mennesker: ”jeg kommer ikke til at være som den onde tjener, som skjulte sit talent, og derpå blev anklaget for ikke at have gjort noget; tværtimod vil jeg mangedoble mit talent og herliggøre Ham, som betroede mig det; jeg vil videregive det fænomenale under ikke blot til denne generation, men englene vil bære Guds ord og vil fortsætte med at sprede dem som en regn af frø kastet ud fra oven til alle fremtidige generationer for at forny Guds skaberværk og forskønne Kirken; for at formilde Sine børns munde og åbne deres munde for at prise Ham; for at åbne deres øjne og gøre dem i stand til at undersøge deres hjerter; jeg er beseglet med vor Herres Guddommelige Navn over det hele, og jeg frygter ikke; jeg er Hans højrøstede bog, som kundgør de samme Sandheder, som vor Herre har videregivet til os, så intet er nyt; jeg har intet nyt, som kommer fra mig, brødre, men alt, der er sagt til mig, kommer fra Guddommelig Visdom og fra den Treenige Guds Mund;” dette er, hvad du skal fortælle dem i Mit Navn;”⁶

Tidligere havde Herren sagt:⁷

”Vassula, du vil stå over for store prøvelser … når Jeg ser, hvordan så mange af mine præstelige sjæle afviser Mine tegn og Mine Gerninger, og hvordan de behandler dem, Jeg har givet Mine nådegaver, og som minder verden om, at Jeg er iblandt jer, sørger Jeg … de afviser Mine Gerninger og skaber således ørkener i stedet for at gøre landet frugtbart!”

Da jeg så, hvor oprevet Herren var over dem, vovede jeg at svare og sagde derpå for at retfærdiggøre dem:

”Herre, hvis de afviser Dine Gerninger, må der være grunde til det!”

Han svarede:

”de er åndeligt døde; de er selv ørkener, og når de opdager en blomst i den store ødemark, de har skabt, iler de hen til den for at trampe den ned og tilintetgøre den;”

”Hvorfor?”

”hvorfor? den er et udskud i deres ødemark; de sørger for, at deres ørken forbliver tør! Jeg finder ingen hellighed i dem, ingen som helst, hvad har de at tilbyde Mig?”

Det lykkedes mig at sige: ”Beskyttelse, Herre! beskyttelse, så at Dit Ord ikke forvanskes!”

Han svarede straks:

”nej, de beskytter Mig ikke, de afviser Mig som Gud; de afviser Min Uendelige Rigdom, de afviser Min Almagt, de sammenligner sig selv med Mig, ved du hvad de gør? de fremmer ateisme, de mangedobler Mine plageånder, de forøger åndelig døvhed, de forsvarer Mig ikke, de håner Mig! Jeg har på trods af deres fornægtelser ønsket at hjælpe dem, så at de til gengæld ville hjælpe og ernære Mine lam;”

Det gjorde mig ondt for Gud … Han svarede:

”elskede, sørg over verden og hvad den er blevet til …”

Dette er ikke for at sige, at alle gejstlige eller kirkeledere er dårlige. Der er mange, som er gode, og mange som gør Herrens Vilje. Faktisk sammenligner Gud hyrderne i nogle Budskaber med Kain og Abel. Kain var ikke en fryd for Gud, for han gjorde ikke Guds vilje, men det var Abel.

Jeg var begyndt at udleve visionen om Duen og tilbagelægge den vanskelige og farlige vej, jeg havde set i visionen.

¹1. september 1987.

²1. september 1987.

³9. august 1989.

⁴Andet Korintherbrev 3:18.

⁵23. april 1987

⁶7. august 2002.

⁷7. juli 1987.

Kapitel 9
Overnaturlig

A l nådes virke er overnaturlig. Alle de overnaturlige og mystiske oplevelser, som er hændt mig, kan tilskrives Gud. Gud bruger de overnaturlige samtaler, tjenester og gaver uden nogen aktivitet fra min side. Visionerne, de åndelige drømme, mirakler, dufte og indsigt er blevet givet i overflod til Hans Ære og til gavn for os og for Kirken.

Gud forklarer:

”Jeg ønsker at lade dig vide, hvordan Jeg arbejder; har du ikke hørt, at Jeg taler gennem drømme, visioner og tegn? Jeg taler først på den ene måde, så på en anden, indtil Jeg bliver hørt;¹

Men ikke alle drømme er Budskaber fra Gud – kun åndelige drømme eller det såkaldte ’Guds søvnsprog’. I Bibelen kalder Gud Sin Profet: ”en, der har drømmesyner.” En drøms egenskab er, at Gud kan tale i én hastig bevægelse med et minimum af bevidst indblanding. Hvad mig angår, har jeg haft mange åndelige drømme, som jeg nogle gange kalder ’visioner’.

Før jeg fortsætter med at forklare mere om dette emne, vil jeg gerne dele mine oplevelser og samtaler med Gud, da kun det er overnaturligt. Jeg vil dele min frygt, min tøven og min svaghed, og præcist hvordan Gud igennem dette viser Sin Mægtige Hånd og Sin store Kærlighed.

En dag i september 1987, det år hvor jeg flyttede til Schweiz, var jeg ved at blive frustreret over, at jeg ikke fik mulighed for at videregive og dele Guds Budskaber. På en måde ’pressede’ Han på for at få mig til at tale om dem, og alligevel gav Han mig i Sin absolutte visdom ikke en åben dør, fordi Han havde Sin egen tid. Jeg mistede tålmodigheden og sagde til Jesus: ”Du beder mig om at gøre Dit Budskab kendt, men jeg gør ikke ret meget! I øjeblikket tager jeg kun fotokopier og giver dem til nogle få familiemedlemmer og venner, som ønsker at læse dem.” Han svarede roligt:

”du vil gøre meget mere end at fotokopiere;”

I dagevis blev jeg ved med at bede Gud om at begrunde, hvorfor Han valgte mig, en ’professionel synder’, og bad Ham om at vælge en hellig nonne i stedet for mig og give hende Budskaberne.

Han lyttede tålmodigt og tillod mig at plapre uophørligt. Derpå sagde Han blot:

”nej … nej! Jeg vil have dig; du er prototypen på din generation;”

Jeg vidste, at det ikke ligefrem var en kompliment. Var jeg virkelig et billede på det, vi er blevet til i dag?

Jeg var ikke klar til højere erfaringer; Gud gjorde imidlertid meget for min sjæl og opløftede mit sind, så jeg kunne smage Himlens højere niveauer og den herlighed, som omgiver Ham. Han sagde:²

[picture]

Vassula, 2 år gammel, 1944

[picture]

Frimærke med HIM Haile Selassie

[picture]

En konvolut med frimærkets ni af nitten denominationer

[picture]

Nationalt tennis mesterskab for damedouble i Dhaka

[picture]

Modelbillede

[picture]

Familien på ferie i Bangkok

[picture]

Katolsk kirke og præsteseminarium i Dhaka.

[picture]

På vej til Diang med kano.

[picture]

Vore senge i Diang.

[picture]

Middagsmøde med eremit fader Dujarrier i Diang

[picture]

Vi spiser samosaer i landsbyen Diang på vej tilbage til Dhaka

[picture]

Uddeling af sarier og lændeklæder til orkanramte
landsbyboere i Bangladesh

[picture]

Jeg placerer Kristi budskab i Pave Poul Johannes II’s
skærf – 1988

[picture]

Et foredrag i Indien i 1998

[picture]

Vidnesbyrd i Indien

[picture]

Fællesskab omkring ét alter på vor pilgrimsrejse i Jordan 2005

[picture]

Børn i landsbyen Kulun i Bangladesh,
hvor vi byggede en skole til dem

[picture]

Dhakas børn får mad i vor Beth Myriam

[picture]

Kardinal Telesphore Toppo på en af vore pilgrimsrejser

[picture]

Præsentation for Canterbury’s ærkebiskop,
Rowan Williams, 2006

[picture]

Pave Shenouda III (1923–2012) – den 117. pave og patriark
for Kirken af Alexandria velsigner mig til min mission

[picture]

Græsk ortodokse patriark Theodoros II af Alexandria og hele
Afrika velsigner mig til mit apostolske arbejde

[picture]

I samtale med patriark Theodoros II

[picture]

Vassula til et privat mode med kardinal Ratzinger kort før han
blev pave. Mødet var afslutningen på den frugtbare dialog, som
fandt sted i Vatikanet

[picture]

Pave Benedikt XVI modtager Sandt Liv i GudBudskaberne
den 30. januar 2008

[picture]

Møde i Mymensingh med muslimsk elite og overimam,
Moulana Aboul Haque

[picture]

Konference med muslimske præster på hotel
Mustafiz i Mymensingh

[picture]

HE, Statsminister i Bangladesh, Sheikh Hasina, overrækker mig fredsprismedaljen

[picture]

Fredsprismedaljen for Inter-Religious Harmony and Peace

[picture]

Økumenisk pilgrimsrejse i det Hellige Land i 2013

[picture]

Ærkebiskop Kissag Mouradian lægger mit brev, vort blad og
Unitybogen med uddrag fra budskaberne om enhed fra Jesus
Kristus i hænderne på pave Frans

[picture]

Msgr René Laurentin

[picture]

Håndskrift fra Sandt Liv i Gud budskaberne

”kom og støt dig til Mig, tiden er endnu ikke kommet, så vær opmærksom og hold dig vågen i mellemtiden;”

Der er risiko for at afvige, når sindet ikke forbliver årvågent. Gud ville minde mig om fortiden, så jeg klart kunne forstå forskellen. Han forklarede det på denne måde:

”Jeg var glad for, at skønt det så ud til, at du havde glemt Mig, hørte du Min stemme; Jeg ønskede, at du skulle elske Mig; Jeg ønskede, at du skulle forstå, hvor meget Jeg elsker dig; lær at Jeg, Gud, altid når Mine mål;”

Hans ord trøstede mig, og jeg følte mig lettet. Han fortsatte og sagde:

”da Jeg første gang åbenbarede Mig for dig, holdt jeg dig sådan, at du løftede dit hoved og så op på Den Eneste Ene, der var foran dig; da du løftede dit hoved, så Jeg ind i dine øjne og så, hvor uelsket du følte dig;”

Det vil sige uelsket af Gud. Mange af os tror stadig, at Guds kærlighed formindskes på grund af vor syndefuldhed og vor elendighed. Ja, jeg havde aldrig vidst eller fattet, at Gud kunne elske nogen som mig, der aldrig bad eller praktiserede min tro, som levede belæsset med synd og gjorde oprør imod Hans Lov. Jeg har altid troet, at Han kun elskede dem, som elskede Ham, tilbad Ham og levede et helligt liv. De fleste mennesker tror, som jeg gjorde, idet de forestiller sig, at vi skal være perfekte i Guds øjne for at være elsket af Ham. Jeg husker, da Gud i et af Sine Budskaber sagde:³

”vent ikke på at blive en helgen for at tilbyde Mig din kærlighed, kom som du er,” Faktisk kendte Han til min skyldfølelse og min ugudelighed, fordi Han læser vore hjerter, og Han havde ondt af mig. Det er synden, Han hader.

Gud viste mig adskillige gange, hvor skrøbelige vi er, og hvor let det er for os at forvilde os væk fra Hans lys og dvæle i evigt mørke. Vi gør det endda uden at lægge mærke til det. Her var jeg, netop draget imod Gud, og på trods af vægten af nåde, jeg modtog, var jeg stadig forvirret, skrøbelig og usikker.

Jeg vovede at udbryde til Herren:

”Alle de, som modtog Dine kald, blev afvist, latterliggjort og erklæret for gale. Nogle blev brændt på bålet. I vort moderne samfund vil jeg blive foragtet! Nogle vil endda gå så vidt som til at sige, at jeg er besat.”

Gud svarede tålmodigt:⁴

”lad de personer træde frem, som ønsker at le ad dig, de ved meget lidt om, hvor alvorlige deres anklager vil være, for de vil le ad Mine Ord; Jeg vil beskæftige Mig med det senere; hav tillid til Mig; Jeg vil kalde på dig igen for at hviske prædikener i dit øre; Jeg vil fylde din mund med Mine Ord; Jeg, Jahve, er din Styrke;”

For at berolige mig fremhævede Herren derpå følgende:

”Jeg vil give dig styrke nok til, at du kan ignorere dine undertrykkere, som vil være mange, Mit barn;”

Jeg jamrede mig, for jeg lagde mærke til, hvordan Guds Stemme pludselig dæmpedes og blev alvorlig og meget trist. Han lød som en far, som var forpligtet til at ofre en af sine elskede sønner til at gå i krig vel vidende, at han ville blive tortureret og måske endda ikke ville vende tilbage i live. Han fortsatte:

”men Jeg vil beskytte dig med Mit skjold; ingen vil være i stand til at gøre dig skade;”

Opmuntret af de ord tænkte jeg, min Gud og mit Alt, med hvilken genialitet strækker Din hengivenhed og Din faderlige kærlighed sig ud for at nå og drage omsorg for Dine skabninger, der ligger i glemsel og i dødens dal som en konsekvens af deres frafald.

Inderst inde vidste jeg, at Gud ikke blot forberedte mig på at møde større prøvelser men også på at møde Fjenden. Alt det kan få ens hjerte til at bløde af smerte. Jeg begyndte at mærke effekten af det Budskab, og endnu engang begyndte mit hjerte at blive foruroliget. Jeg frygtede for at blive hånet af folk. Min menneskelighed overtog endnu engang mit sindelag. Jeg argumenterede:

”Min Herre og Konge, selv om du har sendt mig en af de mest ædle Prinser fra Din himmelske Sal til at føre mig til Dig, en af de højest rangerede Prinser og Ærkeengle for at lokke min sjæl og følge Dig, føler jeg mig fuldstændig uegnet til opgaven. Jeg er særdeles foragtelig med pletter på sjælen og med mangler. Hvordan vil Du triumfere gennem sådan en ynk? Vil du ikke forsimple Dit Scepter? Vi er i 1987! Nogle mennesker vil ikke acceptere denne åbenbaring. De vil sige: ”Vi har den Hellige Bibel, vi kan studere!”

Derpå svarede Gud:⁵

”disse kirkelige budskaber er en påmindelse; for i Mit Hjerte var der en barmhjertighedens dag, tiden for Min frelsende hjælp er kommet, når alt kommer til alt, er Jeg så ikke jeres Fader? er Jeg ikke Mit afkoms redning? … Jeg ønsker at minde jer om, at Mit Ord er til for at blive læst; Mit Ord er velsignet; Jeg er Gud den Almægtige, og det står Mig frit for at stige ned, når som helst det behager Mig; hvorfor troede du, datter, at Jeg skulle gøre nogen forskel, fordi det er i 1987; at det er din tidsalder, gør ingen forskel for Mig; lyt til Mig, for Mig er tusinde år som i går; Min dør vil altid forblive åben …”

Jeg jamrede:

”Jesus fortalte os engang, at en profet aldrig accepteres i sit eget hjemland. Mange vil ikke acceptere mig som Din overbringer. De fleste af Dine budbringere blev behandlet som fjolser eller blev fortalt, at de var besatte; de blev slagtet!”

”lev i fred, datter, støt dig til Mig; Jeg, Gud, vil være din Styrke; med Mig behøver du ikke at frygte; Jeg vil hjælpe dig; …”

Her stod jeg og modtog Guds ord. Alligevel følte jeg mig bekymret og spærret inde i mine knogler på trods af alt det gode, jeg havde oplevet. Selv efter sådan en utrolig forening med Gud manglede jeg stadig tillid.

Uvidende om, hvor det ville føre hen, blev jeg kaldet dagligt og fyldte notesbøger med guddommelig lærdom dikteret af vor Herre med stor fryd. Jeg var sammenflettet med det naturlige og det overnaturlige. Samtidigt gav Han mig kontinuerlige visioner og profetier for vor tid, og alligevel gav jeg Ham ikke den rigtige respons.

I de dage med svaghed gav Gud mig en åndelig drøm for at opmuntre mig. I den så jeg mig selv på en ujævn vej. Mens jeg gik, snublede jeg og faldt. Jeg løftede mine øjne og så Jesu bare fødder. Han bøjede Sig ned og trak mig op at stå. Jeg vendte mig om og så en velkendt skikkelse – en munk. Han talte til mig på italiensk med gestikulerende hænder. Skønt jeg aldrig havde mødt ham før og kun kendte ham af omdømme, genkendte jeg munken som Sankt Padre Pio, som levede i Italien i 1900 tallet og bar ’stigmata’, Kristi sår, på sine hænder og fødder. Padre Pio fik mig til at forstå, at jeg ikke skulle opgive at følge den vej, som Gud havde lagt for mig, og han virkede ret oprevet over, at jeg var sådan i tvivl. I nærheden af ham, men nærmere ved mig, så jeg Sankt Frans af Assisi og ved siden af ham en meget lang stige, som gik op til Himlen. Da jeg kiggede op, så jeg højt oppe for enden af stigen silhuetterne af mange Helgener, som gjorde tegn til mig om at klatre op. Jeg indså, at jeg var helt nede og ikke engang havde sat min fod på stigens første trin. Jeg havde endnu ikke begyndt min opstigning.

Dagen efter at jeg havde den drøm, besvarede jeg et kald fra Himlen, og det viste sig at være Sankt Padre Pio selv. Han opmuntrede mig og sagde: ”Io sono con te,” som betyder: ”Jeg er med dig.” Jeg var forbløffet. Jeg spurgte Jesus: ”Er han sammen med Dig?” Han svarede: "ja, han er sammen med Mig, Vassula, og saliggjort af Mig …⁶

Gud giver os overnaturlige drømme som denne og andre overnaturlige tegn for at forsikre os om Sit nærvær. Jeg har lært af erfaring at kende forskel på Guds overnaturlige aktiviteter i modsætning til naturlig og preternaturlig aktivitet. Vor sjæl kan nemt se den naturlige, for den handler om den fysiske verden. For eksempel bliver vi måske mindet om Guds ophøjede skønhed, når vi betragter naturens smukke landskaber. Det preternaturlige er handling, som overgår naturens struktur, dens fysiske univers. Frugten af handling af englelig eller dæmonisk karakter siges at være preternaturlig.

Gud kan gå videre end det – Han kan sende åndelig nåde af anger, lovprisning og taksigelse til det inderste af ens sjæl, som forårsager gennemgribende ændringer på sekunder. Han kan berøre vore hjerter, omvende os og bringe os til et liv i bøn. Dette kan kun ske gennem nåde.

Der er forskellige måder, hvorpå jeg går ind i overnaturlige samtaler med Gud. Den vigtigste måde er, når Han kalder på mig. Jeg mærker Hans kald – hvad enten jeg hører Hans Stemme eller blot fornemmer den, ved jeg straks, at Han beder mig om at lytte til Ham. Den måde at kommunikere på kaldes lokution. Jeg bliver en smule ivrig med, hvad jeg end gør i den fysiske verden. Jeg ønsker at afslutte det hurtigt, så jeg kan frigøre mig for at være i den åndelige verden. Gud er som en magnet, der trækker mig ind, og når vi først er forbundne, vil jeg ikke give slip.

Min sjæl løftes og mættes med fryd, når Han på Sin Fyrstelige måde inviterer mig til at skrive Sit Budskab. Når jeg tager pennen, mærker jeg en snurren i min arm som elektricitet, og jeg begynder at høre Hans Budskab. Som jeg hører det, skriver jeg det. Han dikterer for mig, og jeg skriver ordret, hvad Han siger. Når Han åbner Sin Mund for at tale, strømmer en lysstråle ud og dækker mig. Derpå siger Han med melodisk Stemme:

”vil du stadig være sammen med Mig på denne måde og skrive?”, idet Han minder mig om vor frihed til at vælge. Skælvende og svimmel og fuldstændigt besejret af Hans blik på mig mister jeg derpå al erindring om verden foran dette forunderlige syn. Hans ophøjede Lys kan lyse over enhver, som er villig til at tilbyde Ham sin vilje. Ja, enhver, uden undtagelse.

Jeg kommer ikke i trance, mens jeg modtager Budskabet, hvilket er det, der sker med mennesker, som beskæftiger sig med det okkulte eller ’automatskrift’. Det er også anderledes end ’ekstase’, som nogle oplever, når de ser den overnaturlige verden. Når en person er ’i ekstase’, som nogle af Helgenerne har beskrevet, er de totalt fjerne. Man ville kunne gå hen til dem og prikke dem, og de ville ikke kunne føle noget som helst. De er helt i den åndelige verden.

Mange mennesker, især gejstlige, spørger mig: ”Hvorfor vælger Herren at transformere din egen håndskrift og oven i købet tage din hånd i besiddelse?” Jeg svarer sandfærdigt: ”Jeg ved det virkelig ikke.”

Men en dag stillede jeg selv Herren det samme spørgsmål, og Hans svar fik mig til at smile. Han sagde helt enkelt: ”Jeg kan li’ det på den måde;”⁷

Godt, så har jeg ikke mere at tilføje.

Da mange mennesker imidlertid er optaget af skiftet i skriften, vil jeg gerne nævne, at det ikke er automatskrift. Fader Curty fra Frankrig, som både er en kendt og indflydelsesrig eksorcist og grafolog, samt andre grafologer har studeret mit tilfælde. Af erfaring på det område vidste de meget vel, at mennesker, der bruger automatskrift lider under bestemte følgevirkninger og i sidste ende risikerer at blive besatte.

De fandt ud af, at håndskriften i Budskaberne ikke har noget at gøre med automatskrift. Fader Curty beskrev mange skelsættende forskelle mellem den måde, jeg skriver på, og automatskrift. Han kaldte håndskriften i Budskaberne for ’hieratisk skrift’, hvilket betyder hellig skrift. Jeg er blevet bekendt med, at blandt andre velkendte mystikere oplevede Sankt Teresa af Avila, at kroppen eller nogle gange blot dele af hendes krop kom i ekstase. Jeg tror, at det, jeg oplever, er en mildere form for beslaglæggelse og stoler på, at Herren har sine egne grunde til det. Som jeg har sagt, underviser Herren på en simpel måde, idet Han tilpasser Sig den enkelte.

Når jeg taler med Gud i den åndelige verden, ved jeg stadig, hvad der sker omkring mig i den fysiske verden. Jeg er til stede både i den fysiske verden og i den overnaturlige verden samtidigt.

Engang i Bangladesh, da jeg havde en lokution og skrev Budskabet ned, kom min husholderske ind og råbte op om noget, jeg skulle underskrive, et telegram. Jeg blev i den grad forstyrret midt i min samtale med Jesus, at jeg råbte tilbage til personen, at hun skulle ’Skride’! Men så irettesatte Jesus, som er så venlig, mig blidt. ”Vær rolig,” sagde Han. Det blev sagt så sødt, at det var som en kold skylle, der slukkede min gnist. Og igen forstod jeg, hvor mild og ydmyg Han er.

Andre gange kan jeg begynde samtalen med Gud ved simpelthen at gå i bøn. Jeg begynder med at bede som en hvilken som helst anden og nedskrive mine tanker til Ham. Men når jeg gør det, svarer Han mig direkte, og jeg begynder at nedskrive de ord, Han siger til mig. Det er et unikt aspekt af den gave, Gud har givet mig. Han har fortalt mig:

”ulig andre, som modtager Mit Ord som en gave, og hvem Jeg besøger, når Jeg ønsker det, har Jeg givet dig en unik gave, den at kunne kalde på Mig, når som helst du ønsker det; forstår du? Jeg har givet dig dette særlige privilegium i rimeligt forhold til den opgave, Jeg har betroet dig, og i rimeligt forhold til Min byrde på dig; forstår du, hvordan Jeg har opgjort alting, da Jeg planlagde dette? ikke at du i dig selv er kvalificeret til denne den mest ædle opgave at genoplive og forene Mit Hus; alle dine kvalifikationer kommer fra Min rundhåndethed, de kommer fra Mig; Jeg har gjort dig til karret, som rummer denne umådelige skat, uhåndgribeligt men åbenbart at sådan en overvældende Kraft ikke kommer fra dig, men fra Mig, din Gud;”⁸

Uanset hvor længe et af møderne varer, kommer det altid til en ende til sidst. Og når det gør det, er det et antiklimaks; jeg vil endda sige, at det er smertefuldt. Forestil jer at være i en lys, pragtfuld og majestætisk sal og derpå brat blive trukket ned i sod og mørke. Når det sker, ser jeg mig omkring, og som Gud sagde engang: "stadig dryppende af himmelsk dug,”⁹ ser jeg den fysiske verden med større bevidsthed, og hvor trivielle ting er. Ting, som jeg troede, var vigtige og væsentlige på jorden, er intet i sammenligning med Guds pragt.

Engang var jeg sammen med en af mine gode venner, og Gud kaldte på mig. Han løftede min sjæl til Sin Himmelske Sal, mens Han gav mig et Budskab. Da Budskabet var afsluttet, kom min ven over til mig og gav mig et knus. Til trods for, at vi var nære venner, fandt jeg, at hendes berøring var utålelig i det øjeblik, som jeg altid gør i de situationer. Hendes omfavnelse gjorde ikke ondt på mig udvendigt, men i min sjæl havde jeg en smertefuld følelse af ubehag.

Nogle mennesker spørger mig, hvordan jeg ’ved’, hvem der taler til mig, når jeg modtager Budskaber. Jeg har intet problem med at vide, om det er Faderen, Jesus Kristus, Jomfru Maria eller en engel, som taler med mig, fordi et lys af forståelse og viden gives ind i mit intellekt.

Gud tilpasser Sig os på en meget fintfølende måde. Åbenbaringerne, Gud har givet mig, er enkle, næsten menneskelige så at sige. Det er, for at de ikke skal chokere os. Gud manifesterer Sig gennem visionerne ved at tage skikkelse af en mand. Det er for at undgå, at jeg bliver bange for Ham, når Han henvender Sig, og for at sikre, at det Guddommelige og det menneskelige, det overnaturlige og det naturlige sammenflettes. Dette er, hvad Jesus sagde i et Budskab:

”Jeg ønsker at gøre det kendt for dig, at Jeg virkelig kommer på en overnaturlig måde for at give Mine Budskaber; glem ikke at Jeg er Barmhjertighedens Gud, og Jeg elsker dig på trods af din elendighed og den ligegyldighed, du viste Mig; Jeg gav dig denne karisma, så at du lærer direkte fra Mine Læber; Vassula, det føles godt at hvile i dit hjerte;”¹⁰

Der var engang én, der hævdede, at der ikke var noget overnaturligt over mine oplevelser, og at de blot må være mine egne private meditationer. Jeg sagde til den person: ”Hvad anser du for at være bevis for, at noget er overnaturligt?” Jeg fik ikke noget svar.

Jeg kendte imidlertid svaret. Den handling, som rækker ud over noget naturskabt, er overnaturlig. Den form for aktivitet hører kun Gud til. Det overnaturlige er en spontan omvendelse af hjertet, som leder til anger. Det er, når Helligånden rører vore hjerter og bringer os til et liv i bøn. Det er, når vi giver hele vort liv til Kristus. Det er, når Gud ved Sin nåde planter en ild inden i os og gør os til levende fakler, så vi til gengæld er rede til at sætte hele verden i brand og bringe den til anger. Kun Guds overnaturlige handling kan løfte en sjæl til at prise og tilbede Ham dagen lang. Sådanne ting er ikke naturlige – de er frugterne af overnaturlig nåde.

Nogle af mine gamle venner, som intet kendte til Gud, sagde engang: ”Måske kommer det hele fra dit sind. Du ved, en slags ESP (oversanselig perception) eller måske er din underbevidsthed på spil – du ved, hvordan underbevidstheden kan lave numre.”

”Jeg beklager,” siger jeg til dem; ”min underbevidsthed var blank, hvad angår åndelige spørgsmål. Derfor kan oplevelsen med Gud ikke komme fra en blank side.”

”Måske ønskede du i dit indre at blive nonne, og det er resultatet af dit undertrykte ønske eller din fantasi, ” fortsætter de.

”Jeg har altid været fri og har aldrig følt mig undertrykt. Og hvordan vil I forklare den viden om åndelige spørgsmål hos én som mig, som aldrig har modtaget en times katekismus? Kommer det fra min fantasi? Derudover, hvad med omvendelserne af så mange mennesker, som har fået vist Budskaberne? Skyldes det også min fantasi?”

Nogle gejstlige har besluttet, at alle de mystiske hændelser ikke var min fantasi eller møder med Gud, men snarere var numre fra djævelen, som min gamle ven, fader Jim, havde troet. Men til de kritikere siger jeg: ”Er det så Satan, der har omvendt os? For de møder har omvendt mig til at elske og tjene Gud og har gjort det samme for mange andre. Jeg har aldrig haft nogen intention om at ændre mit liv, før dette begyndte. Ville Satan ønske, at jeg og tusinder af andre skulle omvendes til Gud på den måde? Hvem andre end Gud kunne have transformeret mig og så mange andre? Hvem andre end Gud kunne have helbredt de syge og uddrevet dæmoner? Hvem andre kunne have kaldt på os, elsket os, advaret os?”

Mens nogle religiøse ledere tvivlede på Budskaberne, var der gudskelov mange andre, der tog imod dem med åbne arme. Atter andre indtager en ’vent og se’ holdning. Der findes ingen videnskabelig metode til at skelne mellem det, der er naturligt, og det, der er overnaturligt, det der betragtes som ’af Gud’ modsat ’ikke af Gud’. Kirkeautoriteter tager normalt ikke stilling til personlige åbenbaringer som mine, så længe den person, der modtager dem, stadig er i live. På samme måde som man ikke kan evaluere en bog på grundlag af nogle få citater taget ud af kontekst, således venter Kirken også, indtil personens arbejde er komplet i sin helhed.

Jeg ved, at det er svært for folk at acceptere, at en person som jeg ville få Budskaber fra Gud. Jeg bebrejder ikke folk for at tvivle. Men når de ser ’frugten’ af arbejdet, ville jeg ønske, at folk ville fryde sig og ære Gud for de nådegaver, Han giver folk.

I tillæg til Budskaberne, som jeg modtager, er der andre overnaturlige hændelser, jeg kan dele.

For et stykke tid siden foretog vi en pilgrimsrejse til det Hellige Land. Mens vi sejlede på Genesaret Sø, bad flere svenskere fra vor gruppe mig om at holde en kort tale. Vi mødtes i en af salonerne, og i løbet af vor diskussion skulle jeg have sagt på en overbevisende måde: ”Jeg må tage nordpå og vidne for folk dér.” Jeg mente, at jeg ville rejse længere nordpå end Sverige. De kiggede overrasket, og en af dem sagde leende:

”Der er ingen deroppe, kun bjørne og rensdyr.”

Jeg fik senere fortalt, at jeg stirrede tilbage på ham og sagde meget højtideligt:

”Jo, der er én sjæl deroppe.”

Enhver, der kender mig, er helt klar over, at jeg hader koldt vejr. Jeg er en ’Middelhavs- og ørken person’. Af samme grund ville det ikke passe til mig at rejse til steder, som isbjørne kalder for deres hjem. Ikke desto mindre, da vi alle var hjemme igen efter turen, ringede en af svenskerne til mig, mens jeg var ved at lave middag, for at sige:

”Du havde helt ret på den båd. Der er en person deroppe i Lapland, som har ringet og inviteret dig til at give dit vidnesbyrd.”

Jeg var ret forundret.

”Hvad taler du om?”

Så vidt jeg kunne huske, havde jeg aldrig nævnt Lapland eller noget, der havde at gøre med dets frosne landskab. Da han hørte min tvivl, insisterede den person, der ringede, og berettede om alt, som var blevet sagt under vor korte samtale på Genesaret Sø.

Jeg udstødte et sigende suk og lagde røret på. Jeg vidste meget vel, hvem der stod bag dette! Sådan er det; det var ikke noget særligt for Gud at sende mig hen, hvor bjørne og rensdyr bor.

Gud havde helt klart arrangeret det på den måde for at få det til at ske. Eftersom han ikke kunne regne med at få mig til frivilligt at tage mine støvler og min parka på og sætte kurs mod Nordpolen, lagde Han ordene i min mund og fik mine venner til at holde mig fast på dem. Gud har en stor, hellig humoristisk sans og kender os godt. På sådanne tidspunkter ved jeg, at det ikke kan nytte noget at argumentere, så jeg trak på skuldrene og ventede på Laplands invitation. Den kom kort efter, og jeg tog af sted for at møde vore lappiske brødre og søstre.

Jeg blev ledsaget af en ven, og ved ankomsten kiggede vi os omkring for at se, hvem der modtog os. Vi fik øje på en munter, buttet dame, som løb igennem ankomsthallen for at byde os velkommen. Vi kørte direkte hen til vort hotel for at spise frokost med en pastor fra Stockholm og hans ven. Restauranten var tom, hvilket fik mig til at spekulere på, hvor byens borgere var og hvor mange, der ville komme til vidnesmødet. Pastoren og hans ven var stadig i gang med at drikke deres kaffe, da jeg blev bedt om at tage af sted til mødesalen.

Da de endelig forlod restauranten, var de sent på den, så de var nødt til at gå raskt til for at nå til salen. Mens de skyndte sig ad de tomme gader, så de en gammel mand slentre hen imod dem. Det var, som om han snublede over dem. Da han kunne se, at de ikke var fra hans by, kaldte han på dem, da han gik forbi:

”Mine gode herrer, hvor kommer I fra?”

”Fra Stockholm.”

”Men hvorfor har I så travlt, mine gode mænd?” Den gamle mand var vedholdende.

”Vi skal skynde os hen for at høre en profet.”

”En profet i vor by?” Den gamle mand var så forbløffet, at man kunne have slået ham ud med en fjer.

”Ja, og vi er sent på den. Vil du også med?”

”Hele mit liv har jeg troet, at profeter kun findes i Bibelen. Siger I til mig, at de stadig findes – og i min egen by?”

”Vil du med eller ej?” udbrød de begge utålmodigt til ham.

”Ja, jeg kommer!”

Tæt ved hundrede mennesker var forsamlet i salen og lyttede opmærksomt til mit vidnesbyrd. Mange af dem blev grebet om hjertet. Sydlændinge anser ofte det nordiske folk som værende ret kolde og udtryksløse, så det var forbløffende at se så mange med tårer strømmende ned ad deres ansigter vise, hvor dybt Budskaberne havde berørt dem.

Sommetider sker det, at Gud ikke Selv taler til os, men bruger budbringere. Han bruger måske de mest usandsynlige mennesker til at kommunikere med os eller endog træde i stedet for en ven eller en fremmed. Han sender måske en engel i menneskelig skikkelse for at viderebringe Sit Budskab.

Jeg husker, hvordan jeg en dag mødte en vildtfremmed, som intet vidste om mig, men som viderebragte nogle ord om håb, da jeg havde mest brug for dem. Lægen, som behandlede mig, havde sagt, at jeg skulle blive i sengen i tre måneder, fordi jeg havde en diskusprolaps i ryggen. Jeg skulle have foretaget en MRI scanning, så mine venner kørte mig til hospitalet, og jeg blev sat i en rullestol og ventede sammen med dem i en lang korridor. En laset, ubarberet mand henvendte sig til mine venner, idet han ville sælge lommetørklæder og lightere. Han gik videre, efter at en af mine venner havde foretaget nogle få indkøb. Men før han nåede ret langt, vendte han pludselig tilbage og gik lige hen til mig. Han kiggede mig lige i øjnene og sagde:

”Lægerne her er meget gode, og du vil snart få det okay, for din mission er endnu ikke overstået.”

Jeg var målløs, og det var mine venner også. Hverken de eller jeg havde nogen sinde set den mand før, og han vidste helt sikkert intet om mig. Jeg var blevet en smule klogere på Guds måder, og jeg forstod, at den fremmedes ord blev givet fra et sted langt hinsides hospitalet. Hvad enten vi ved det eller ej, og uanset omstændighederne, overnaturlige eller fuldstændig jordnære, lader Gud os aldrig være alene – vi bliver aldrig forladt.

Det var ikke den eneste gang, Herren opmuntrede mig. En dag blev jeg inviteret til at give mit vidnesbyrd på landet i England. En lokal præst havde givet tilladelse til, at jeg kunne tale i menighedsrådssalen og holdt derpå Messe i nabokirken. Mødet fandt sted en vinteraften midt på ugen, da himlen var mørk. Jeg husker mødet så godt.

Mens jeg talte, kiggede jeg på de tilstedeværendes ansigter, og mit blik faldt konstant på folk, der gabte. Der var over to hundrede til stede, og det eneste, jeg kunne se, var vidtåbne gabende munde, hvilket jeg fandt deprimerende. Selvfølgelig havde de arbejdet hele dagen, men det var distraherende, og jeg følte, at Helligånden måske ikke havde inspireret mit vidnesbyrd. Ingen bevægede sig, de så bare slidte og trætte ud.

Efter min tale var jeg ked af det, en smule modløs og følte, at budskabet ikke var trængt ind hos folk. Jeg tænkte ud fra et menneskeligt perspektiv i stedet for fra Guds perspektiv. Med et strejf af selvmedlidenhed stønnede jeg indvendigt til mig selv: ”Alle de ofre og alle de rejser, de sene nætter og så stå deroppe i næsten to timer. Jeg er fuldstændig udmattet!”

Da min tale var slut, bevægede alle sig langsomt over til Messe gennem en dør ind til kirken. Klokken var næsten ti, og jeg kom ind som den sidste. Alle havde sat sig, og bænkene var fyldt op. Idet jeg fortsatte med at beklage mig, tænkte jeg: ”Jamen, mange tak for jeres betænksomhed, alle sammen! I har ikke engang holdt en plads til mig.”

Jeg stod foran tilhørerne og kiggede efter en plads, da jeg så en ung dreng på omkring ti år stå og signalere til mig om gå over og slutte mig til ham. Han sad på anden række i kirkens venstre side, så jeg slæbte mig over til ham og opdagede, at han havde holdt en plads til mig. Jeg så en asiat sidde på den modsatte side af bænken – drengen sad imellem os.

Jeg tænkte: ”Det er sent for ham; hvor er hans forældre?” Men det virkede, som om drengen var alene. Det var på en skoledag, så jeg undrede mig over, hvordan han kunne være ude så sent, da han flyttede sig på bænken for at komme mig nærmere og tog mine hænder op. Mens han holdt dem, pegede han på en Rosenkransring på min finger og spurgte mig: ”Hvad er det?” Jeg svarede: ”Det er en Rosenkransring.” Derpå pegede han på en anden finger, hvor jeg bar endnu en Rosenkransring. Han spurgte mig igen: ”Og den?” Jeg svarede: ”Det er en anden Rosenkransring, som jeg har fået af en visionær.”

Jeg tænkte, at nu måtte han tro, at jeg var underlig at fylde mine fingre med Rosenkranse. Hver gang jeg talte, kiggede han på mig, og jeg lagde mærke til, at han havde store mandelformede grønblå øjne. Derpå kom præsten og indledte den Hellige Messe. På det tidspunkt følte jeg mig en del gladere, godt hjulpet af drengens tilstedeværelse.

Da vi sang indgangssalmen, sang præstens husholderske, som sad lige bag os, så højt og falskt, at drengen fniste, og det gjorde jeg også. Faktisk var jeg nødt til at anstrenge mig for ikke at komme til at grine højt. Til sidst var det tid til Hellig Kommunion, og da jeg rejste mig op og vendte mig mod drengen klar til at følge ham til Alterskranken, forsvandt han for mine øjne – poof! Drengen forsvandt simpelthen. Jeg kunne ikke tro det! Jeg så ham ikke i kirken igen.

Når Herren giver profetiens gave, tilføjer han endnu en gave, og det er dømmekraftens gave. De to gaver går hånd i hånd, og jeg må sige, at dømmekraftens gave, at være i stand til at ’bedømme’ ånderne eller vurdere ånders oprindelse og intentioner, har været meget vigtig. Her er et eksempel.

Under et besøg til Filippinerne, som ikke var mit første, hvor jeg var blevet inviteret til at tale, hørte jeg om en ung cirka fjortenårig filippinsk pige. Jeg fik fortalt, at hun også modtog Budskaber fra Kristus. Folk glædede sig over, at én af deres egne havde fået den gave og fortalte mig, at hendes Budskaber mindede meget om dem, jeg modtog. De havde hende med overalt, hvor vi gik – hun var omkring mig hele tiden.

Da jeg havde gennemført mine planlagte vidnes- og andre arrangementer, var der kun én dag tilbage til at være sammen med arrangørerne og andre venner. Præsten, som havde ledsaget mig, benyttede sig af lejligheden til at holde Messe for os alle.

Stående ved siden af den unge pige under Messen tænkte jeg, at jeg burde give hende noget af mit. Jeg bar en Rosenkransring, og for at være ærlig, så kunne jeg faktisk ikke li’ den. Den var af metal, og jeg ville gerne have en af enten sølv eller guld. Den var også meget stram til min finger, og hun var mindre, så jeg tænkte, at måske kunne jeg give ringen til hende. Jeg prøvede at trække den af min finger, men den ville ikke flytte sig. Jeg besluttede, at under frokostpausen senere ville jeg gå ud på toilettet, sæbe min finger ind og derefter være i stand til at trække den af.

Messen var slut, og pigen ledsagede os til restauranten. Vi havde alle sat os ned, da jeg huskede ringen. Jeg lagde mine hænder på bordet for at rejse mig og så, at ringen var væk! Den var forsvundet fra min finger. Den kunne ikke være gledet af, for den var alt for stram. Jeg gispede, og præsten, der så min forvirring, spurgte mig, hvad der var galt. Jeg fortalte ham, hvad der var sket. Han sagde roligt: ”Jomfru Maria ville ikke give den ring til den person, du havde tiltænkt den. Hun tog den væk.”

Det vakte straks min mistanke, og jeg bad om at se den unge piges Budskaber for at tjekke deres ægthed. Da jeg læste dem, så jeg, at hun kopierede de Budskaber, jeg modtog. Selv hendes engel havde det samme navn som min engel. Så det var det. Jeg fortalte historien til mine filippinske venner, som blev chokerede. Efter at jeg havde forladt Filippinerne, fandt jeg senere ud af, at pigen var en svindler, og efterhånden var der ingen, der fulgte hende. Hun blev afsløret. Jeg forstod, hvordan Herren havde beskyttet mig imod at blive bedraget.

Sommetider plejede jeg at tænke: ”Jeg ville ønske, at Han kunne løfte sløret lidt, det slør, som Jesus engang sagde, Han havde lagt på mig, når Han var sammen med mig. Jeg ville gerne se, hvad der var bag ved sløret!” Men Guds Visdom er uendelig, og Han ved, hvad Han gør. Gud vidste hele tiden, at hvis Han løftede det slør helt, ville jeg uden tvivl dø. Hele min krop, forstand og alt ville kollapse.

En dag løftede Han sløret blot en lille smule. Det var en af de mest ærefrygtindgydende mystiske oplevelser, jeg nogen sinde har haft, og jeg vil aldrig kunne glemme den. Hvad der skete, var ufortjent glorværdigt.

¹Vassula Rydén, Min Engel Daniel, 19. januar 1987, udgivet 2011 af foreningen Sandt liv i Gud Danmark.

² Min Engel Daniel, 2. december 1986.

³19. august 1988.

⁴Min Engel Daniel, 2. december 1986.

⁵ Min Engel Daniel, 1. januar 1987.

⁶27. september 1987.

⁷7. november 1989.

⁸29. august 1998.

⁹30. november 1998.

¹⁰8. marts 1987.

Kapitel 10
Sløret løftes

E n nat var jeg tilfældigvis alene. Min søn sov i sin seng, og min mand var bortrejst på arbejde i Afrika. Det var sent. Trafikken udenfor var stilnet af, og jeg sad på dagligstuetæppet. Jeg var ved at nedskrive et Budskab fra Jesus, og mens Han talte til mig, spurgte jeg pludselig: ”Kan Du ikke løfte sløret bare lidt, så jeg kan se Dig?”

Uden varsel gjorde Jesus, som jeg havde bedt om! I det øjeblik mærkede jeg med større kraft end nogen sinde før det ærefrygtindgydende, storslåede Nærvær rundt omkring mig. Den overvældende kraft fra denne Mægtige Gud kom over mig som lyn fra en klar himmel og skubbede mig fladt ned på gulvet. Jeg lå der i et stykke tid ude af stand til at stå op. Jeg mærkede ikke længere Nærværet af ’En eller Anden’, men i stedet så jeg i et glimt noget, hvis kraft var skræmmende, frygtindgydende, overvældende. Jeg rystede, men ikke af angst. Jeg var blevet rystet over den rene og skære uforklarlige kraft, jeg havde oplevet. Hele mit væsen var gennemtrængt af Guds Mægtighed og Storhed. Alt omkring mig holdt op med at have nogen betydning, og hele mit inderste var pludselig fokuseret på én massiv, altomfavnende crescendo af ophøjet lyksalighed.

Jeg var ikke klar over, at tårerne løb ned ad mine kinder. Jeg græd ikke; det var tårer af ærefrygt. Afkræftet efter den kraftfulde vision kiggede jeg mig omkring gennem mine tårer og så antallet af notesbøger med Guds Budskaber. Pludselig fejede en ny bevidsthed ind over mig, da alt blev krystalklart. Jeg spurgte mig selv: ”Har jeg virkelig skrevet alle dem sammen med Gud – hvordan kan det være?” Det var dér, jeg blev fuldstændig opmærksom på og bevidst om, at Gud virkelig ledte mig, og at notesbøgerne i sandhed indeholdt den Almægtiges ord! Hvis der før havde været den mindste smule tvivl, var den forsvundet på et øjeblik.

Så fik jeg i samme øjeblik et billede af hele universet. Den enorme udvidelse af alting virkede som ingenting, virkelig ingenting af størrelse eller vidunder sammenlignet med Guds ærefrygtindgydende magt og storhed. Jeg indså, at Gud unægteligt er den åndelige verdens Mægtige Ånd og Skaberen af den, som Han skabte ’ud af intet’ (ex nihilo). Han er Evig. Han er Altings Herre, og for Ham er Universet som et støvgran. Og dog rummer denne vældige Gud så megen enkelthed, blidhed, kærlighed og barmhjertighed, at ingen af os nogensinde kan komme i nærheden af at forstå det! Det blev klart for mig, at hvis Gud ønskede det, kunne Han let knuse hele universet med blot en tanke, og hele skabelsen ville kollapse og forsvinde!

Når vi tænker på Jesus Kristus, kan vi forholde os til Ham, fordi Han har skikkelse af en Mand. Vi glemmer Hans kraft, Hans almagt, og at Han også er Gud.

Med denne overnaturlige bevidsthed forstod jeg, at hele jorden intet er set med Guds øjne! Alligevel kommer denne Vældige Gud, som omslutter alle skabninger uden at være behersket af deres begrænsninger, med Sit Hjerte i Hånden og tilbyder det til mig, til os alle sammen! Han taler åbent med jævne ord, ikke kringlet, og Hans Stemme er musik i mine ører. Han henvender Sig til os om religion og poesi med majestætisk autoritet. Hans tanker oplyser mit intellekt til at forstå den skjulte mening med Hans ordsprog. Med Sine smil og Sin fryd bryder Han seglene på mystiske talemåder, som blev holdt skjult for vore øjne i Livets Bog.

Efter at have hørt Ham tale fik jeg endvidere forståelsen af, at Gud også er poet, kunstner! Han bekræftede det Selv engang i et af Sine Budskaber:

”i disse Nådetider kommer Jeg med Barmhjertighed, og Jeg henvender Mig til jer med poesi; Mine talte Ord er religion og dyd; med glædens olie salver Jeg alle, der kommer til Mig, og sætter Mit segl på deres pande;”¹

Også den måde, hvorpå han skaber skønhed og natur med alle dens forskellige fantastiske farver, betyder for mig, at Gud ’har god smag’, og Han nyder, hvad Han gør; Han skjuler heller ikke Sin tilfredshed, når Han skaber noget, for alt det, Han skaber, kalder Han ’godt’ og glæder Sig over det. Frem for alt fryder Gud Sig over frit at give os alle de ’gode’ ting, som Han skaber, for at nyde dem og dele Sin skabelses pragt med os.

Denne oplevelse sluttede lige så hurtigt, som den begyndte. Jesus fortalte mig:

”se hvordan du havde det, og hvorfor Jeg har sløret dine øjne? du ville ikke have været i stand til at gå normalt rundt; Jeg løftede kun en flig af sløret, ikke hele sløret;”

Jeg takkede Gud for at have givet mig alle disse nådegaver og gaven, uden at jeg har fortjent dem. Jeg begyndte at forstå, at Gud aldrig vil lade mig være alene i denne mission og huskede bestemte ord, Han havde udtalt, såsom:

”bekendtgør Mine Hellige Værker, ær Mig ved at udstille Mit Lys på dit hustag, så alle kan se Det, lad Det blive set af alle; når de ser dette Lys, vil de samles fra nær og fjern, lad dem vide, hvordan Jeg kom til dig og gav dig dette Lys;²

Efter den vision fortsatte livet som normalt, indtil én af mine venner en dag spurgte mig, om jeg var interesseret i at deltage i et kursus baseret på mystisk teologi, som blev givet af en teolog. Teologen var angiveligt ekspert på det område. Det tiltrak mig, fordi jeg regnede med, at hans forklaringer ville give mig en større forståelse af min egen situation. Min ven havde tidligere informeret teologen om mine oplevelser, og han var så interesseret, at han tilbød at oversætte Budskaberne fra engelsk til fransk. Teologen fandt det passende at introducere mig for munkene i et benediktinerkloster højt oppe i de schweiziske alper. De kendte ham godt, og de havde stillet en celle til rådighed for ham til hans meditationer, når han besøgte dem.

Jeg så frem til at møde de hellige munke. Efter at være blevet præsenteret for dem, var de ivrige efter at høre min historie. Da de havde lyttet til mig, glædede de sig over, at Gud havde velsignet mig ved at give Budskaber for vor tid. De inviterede mig til ofte at komme og besøge dem, så vi kunne bede sammen. Da jeg nogle dage senere vendte tilbage til dem, tilbød jeg deres prior et krucifiks, som var velsignet af Jesus på en særlig måde. Han frydede sig over gaven, især fordi den var velsignet på sådan en særlig måde.

Tingene ændredes dog snart. Den positive atmosfære varede ikke ret længe, for endnu engang blandede djævelen sig. Jeg havde erfaret, at for at tage modet fra en sjæl vil djævelen bruge både mennesker og objekter for at nå sit mål. Han vender alting til sin fordel, bruger løgne og vildledning til at forblinde gode mennesker og gøre dem til forfølgere af den sjæl, han er efter. Djævelen bruger ikke kun menneskelig svaghed til at skabe prøvelser, forvirring og skænderier, han bruger også naturlovene til sin fordel for at lave ballade og bane vejen til katastrofer. Dette er, hvad der skete i klosteret.

Munkene kendte en ældre dame, som de betragtede som deres ’mystiker’. Hun hævdede også, at hun havde virkelige oplevelser af Gud og havde ledt klosteret og vejledt munkene i årevis. Munkene præsenterede hende for mig med glæde, og det, der skulle have været et venskabeligt møde for at dele vore oplevelser, endte ganske anderledes. Hun virkede utilfreds med, at jeg overhovedet var der. Hele mødet bar mere præg af et forhør end et venskabeligt møde. Hendes kulde og fjendtlighed imod mig passede ikke med det billede af hende som mystiker, jeg havde, og jeg var uforberedt på og meget såret over hendes rigide attitude.

Hun satte tydeligvis ikke pris på den interesse, munkene viste mig. For at få mig væk fra klosteret, som hun klart betragtede som sit territorium, fortalte hun munkene, at jeg var en ond fupmager. Hun sagde, at alle mine påstande om Budskaberne og mit forhold til Gud var et fupnummer. Hun bad prioren om at skaffe sig af med det krucifiks, jeg havde givet ham, så hurtigt som muligt, fordi det havde onde kræfter. Jeg hørte senere, at han troede hende og smed det ned i kløften fra et af klosterets vinduer.

Det gjorde mig meget ked af det. Jeg tror, at kvinden tænkte, at min tilstedeværelse ville resultere i, at hun mistede kontrollen og autoriteten over munkene, men det har naturligvis aldrig været min intention. Denne hændelse oprørte min ven, teologen, så meget, at han ikke længere besøgte bjergtopklosteret. Og fra da af gjorde klosterets prior alt, hvad han kunne, for at vende folk imod mig både i Schweiz og i udlandet.

Han kontaktede oven i købet en berømt italiensk præst og misinformerede ham, hvorved han miskrediterede Budskaberne. Af nåde modtog den italienske præst Budskaber fra Jomfru Maria, som var beregnet til nutidens præster, og han havde skabt en bevægelse for præsteskabet, som var baseret på hans karisma. Af samme grund var han velkendt rundt om i verden og nød tillid fra mange præster og biskopper, som fulgte hans bevægelse. Der skete det, at prioren var ansvarlig for bevægelsen i Schweiz, og hans misinformation resulterede i, at den italienske præst gjorde stor skade på internationalt plan, da han vendte mange af sine præster imod Guds Budskaber.

Fader Bordeau, en hellig munk fra De Forenede Stater, havde fået fotokopier af nogle af Budskaberne og læste dem med stor interesse. Desværre talte han med den italienske præst, som fortalte ham, at Budskaberne var fra djævelen, idet han råbte: ”diabolo!” på italiensk. Jeg fandt senere ud af, at da fader Bordeau hørte dette, blev han ubeskriveligt bedrøvet, fordi Budskaberne havde talt til hans hjerte. Han havde virkelig fornemmet Gud i dem.

Få dage efter at have fået dette slag, blev fader Bordeau inviteret til Medjugorje, en lille landsby i Bosnien-Hercegovena hvor Jomfru Maria har vist sig dagligt for seks børn, og hvor millioner har været for at bede. Med tungt hjerte rejste han til stedet og bad Gud om et tegn. Han bad: ”Herre, hvis Vassula er fra Dig, og du virkelig giver hende Budskaber, vil jeg gerne modtage en buket blomster som et tegn i dag.”

Efter at have bedt denne bøn, gik han hen for at slutte sig til de andre præster, som hørte skriftemål udenfor Medjugorjes berømte kirke. Pludselig henvendte en høj mand, som bar på en buket vilde blomster, sig til ham. Han stirrede forbløffet på blomsterne, og fuld af ærefrygt spurgte han: ”Hvad er de blomster til?”

Den fremmede svarede: ”De er til dig – tag dem.” Stadig forbløffet over så hurtigt et svar fra Gud lykkedes det ham at spørge: ”Hvor fik du dem fra?”

Manden svarede: ”Da jeg gik en tur i morges, lagde jeg mærke til nogle børn som legede på marken. Da de så mig, begyndte de at plukke vilde blomster og løb hen til mig for at give mig dem.”

Uden nogen tvivl mere i sit hjerte og i erkendelse af hvordan Gud havde besvaret hans bøn, blev denne munk en stor apostel for Budskaberne i De Forenede Stater.

Da det blev påske, lod Jesus mig forstå, at benediktinermunkens fordømmende og negative attitude imod mig og Hans Budskaber bedrøvede Ham meget.

Jesus bad mig om at skrive til munken for at slutte fred med ham. På trods af alle sårene, som munken havde påført mig ved at sprede bagvaskelse og bagtalelse om mig, var jeg villig til at tilgive ham og lade ham vide, at jeg ikke bar nag til ham.

Opmuntret af Jesus skrev jeg et påskekort til ham. Han besvarede det ikke. Jeg tror, at Gud gav ham en chance på grund af det, der skulle ske.

I mellemtiden opdagede den italienske præst, som den schweiziske munk havde misinformeret, sandheden om mig fra en pålidelig kilde, en berømt teolog, msgr René Laurentin, hvis mening om Budskaberne var og stadig er meget favorabel. Den italienske præst var oprørt over at være blevet misinformeret. Den næste gang han rejste igennem Schweiz, kontaktede han sin oversætter, som tilfældigvis var den selvsamme schweiziske munk, og irettesatte ham for at have vildledt ham. Det var pinligt for den stakkels munk, med det var ikke enden på situationen.

Den næste dag holdt den italienske præst et offentligt møde for lægfolk. Mine venner ville med og bad mig om at slutte mig til dem. Jeg var ikke sikker på, om jeg skulle gå med, men deres insisteren overbeviste mig om at deltage.

Midt i den italienske præsts tale sagde han, at ingen skulle forfølge mig, og at hver enkelt person er blevet tildelt sin egen gave fra Gud, hvilket er kendt som en karisma. Han fortsatte med at sige, at alle er frie til at følge enhver person, som har fået en karisma fra Gud såsom profeti eller helbredelsens gave eller visdommens gave eller andre gaver. Han advarede dog imod, at man aldrig må blande dem – det vil sige, hver karisma bør operere på egen hånd. Jeg lagde mærke til, hvordan munken rødmede, da han var tvunget til at oversætte de ord om mig. Efter talen gik jeg hen til den italienske præst for at takke ham. Han stod ved siden af munken, og skønt lille af statur lykkedes det ham at gribe munken ved kraven, få ham ned i øjenhøjde og sagde: ”Hør, omfavn hende foran mig, kys hende og slut fred med hende? Da vi omfavnede hinanden, hviskede munken i mit øre: ”Jeg fik dit kort, men jeg har ingen intentioner om at besvare det.”

I mellemtiden var teologen blevet så frastødt af munkens infleksibilitet og hans fortsatte forfølgelse af mig, at han opgav sin celle i klosteret.

Nogle år senere blev munken alvorligt syg. En af mine venner, som kendte ham, var ofte på klosteret for at holde ham med selskab under hans sygdom. Ved hvert besøg fortalte hun ham om min mission, hvordan den gjorde fremskridt og talte om den gode frugt, som den frembragte. Før han døde, erkendte han til sidst sin fejl og angrede. Jeg så Guds hånd i det, for den døende munk bad min ven om at bringe ham bøgerne med Budskaberne igen. Det var en lektion for mig, fordi jeg lærte, hvordan Gud i Sin store Barmhjertighed altid giver os en chance for at angre og blive tilgivet, før vi dør.

En strålende dag med duften af forår i luften og en perfekt blå himmel besluttede jeg at spise min frokost udendørs på vor lille veranda ud imod Lemansøen. Da jeg begyndte at spise, så jeg med min sjæls øjne Jesus sidde på en stol i nærheden af mig og stirre på min mad. Jeg følte mig ret ilde til mode, da Han i begyndelsen ikke sagde et ord. Jeg holdt op med at spise. Idet Han pegede på min mad med Sin hage, spurgte Han mig:

”er den god?”

”Åh ja, Herre!” udbrød jeg flovt, stadig med mad i munden.

”ønsker du ikke, at Jeg velsigner den?”

Spurgte Han. Jeg forstod, og det lykkedes mig at sige:

”Ja, Herre …”

Han velsignede maden og blev hos mig, indtil jeg var færdig med at spise, og ved at gøre det fik Han mig til at forstå, at jeg skulle takke Ham efter mit måltid, hvilket jeg gjorde. Jeg er overbevist om, at Herren viste Sig på den måde for at vise mig, hvor ivrig Han er efter at give os alle Sine velsignelser.

Jeg havde sendt kopier af Budskaberne til min søster på Rhodos i nogen tid, og hun var blevet en sand apostel for Budskaberne dér. Hun delte regelmæssigt Budskaberne med sine venner og naboer, som var ivrige efter at lytte til hende og læse Budskaberne. Mange, som havde forsømt deres åndelige liv, blev glødende kristne og vendte tilbage til Kirken. Min søster var tændt, og intet kunne stoppe hende fra at sprede Budskaberne. Hun telefonerede oven i købet til sine gamle venner i Schweiz og fortalte dem om mine oplevelser.

Det førte til, at én af dem ringede til mig og bad om at møde mig, så jeg inviterede hende over til min lejlighed. Jeg fortalte hende min historie, og mens jeg talte, lagde jeg mærke til, hvordan hun nu og da kiggede i én retning – mod et skab, hvor jeg opbevarede alle mine notesbøger. Til sidst spurgte hun mig, hvor roserne var, som duftede så stærkt i dagligstuen, siden hun ikke kunne se nogen. Jeg fortalte hende, at der ikke var nogen roser. Hun sagde, at det ’sved’ i hendes næse på grund af rosenduften. Da jeg åbnede skabet for at vise hende mine notesbøger, rejste hun sig op og sagde:

”Det er dér, duften af roser kommer fra!”

I al den tid havde jeg ikke kunnet lugte noget. Hun var så betaget af sin oplevelse, at det første hun gjorde, da hun kom tilbage til kontoret, var at fortælle sine kolleger alt om den. Hendes chef var meget interesseret og spurgte, om han kunne komme med hende hen for at møde mig. Han var mere interesseret i at høre om Jesus end i at opleve et overnaturligt tegn.

Hendes chef var italiensk født og havde boet i Schweiz det meste af sit liv. Han var en typisk playboy, der tilbragte sin tid i kasinoer, med at feste og gå ud og spise i fint selskab. Skønt han var romersk katolsk, gik han sjældent i kirke, eftersom hans tro var sygnet hen. I samme nu, hvor de trådte ind i mit hjem, kunne de begge lugte røgelse og spurgte, om jeg havde parfumeret lejligheden. Jeg forsikrede dem om, at jeg ikke havde nogen røgelse. Han tog det som et tegn fra Gud. Det blev sent på natten, før de tog af sted, og i stedet for at gå lige hjem, gik han ind i den første kirke, han fandt åben, da han stadig var optaget af sin oplevelse. Da han trådte ind, var lyset slukket, og eftersom han ikke kunne se nogen, følte han sig utryg. Han gik ad den tomme midtergang hen mod Alteret og knælede foran Kristus. Følelsesladet stillede han Ham syv personlige spørgsmål og anmodede om et tegn. I det samme øjeblik hørte han en knagende lyd bagude. Men han sagde til Gud: ”Det er ikke nok til at få mig til at tro.”

Så rejste han sig op og gik. I mellemtiden havde jeg ingen anelse om, at han havde været i kirke, ej heller vidste jeg, at han havde stillet Jesus spørgsmål. Tidligt næste morgen kaldte Jesus på mig og bad mig om at nedskrive et Budskab til ham. Jeg ringede til hans kontor og fortalte ham, at han havde et Budskab fra Kristus, og at han skulle komme og hente det. Jeg havde glemt, at folk bliver chokerede, når de hører, at de har modtaget et Ord direkte fra Gud, og i min glemsomhed havde jeg informeret ham på en meget afslappet måde.

Jeg smiler stadig, når jeg husker hans ansigtsudtryk, da jeg åbnede døren for ham. Han havde det der forslåede udtryk – med brødebetyngede øjne. I betragtning af den måde hvorpå han natten før havde forladt kirken, forventede han sikkert de mest bebrejdende ord fra Kristus. Han var foroverbøjet og virkede, som om han var skrumpet så meget i størrelse, at han ikke længere så så høj ud, som han faktisk var. Det var, som om han ønskede, at jorden ville åbne sig og opsluge ham! Jeg ved virkelig ikke, hvordan det lykkedes ham at skrumpe så meget. Han kom ind uden et ord, og da jeg gav ham Budskabet, lagde jeg mærke til, at hans hånd rystede.

Jeg bemærkede, hvordan hele hans udtryk begyndte at lyse op og gradvist ændre sig, som om et lys blev kastet på ham, mens han læste Budskabet. Han var stadig chokeret og sagde tamt: ”Kristus har besvaret alle mine syv spørgsmål fra i går nat.”

Fra da af ændredes hans liv fuldstændigt. Han følte sig tilgivet. Han blev en trofast kristen og et vidne til Kristi kærlighed. I sin nyfundne glæde ville han, at hans bedste ven, som boede i nærheden i Frankrig, også skulle finde Gud. Han ringede til sin ven, som var lige så meget playboy, som han selv havde været, og bad ham om at komme til Schweiz i weekenden. Men da hans ven hørte, at han havde fundet Gud, blev han overhovedet ikke glad. Han, som ledsagede ham til kasinoer og vilde fester hver nat, talte nu om Gud? Gys!

Til sidst accepterede franskmanden dog weekendinvitationen og gik med stor modvilje med til at komme hjem til mig og møde mig, som han allerede kaldte ’Kællingen’, som om jeg var en slags heks.

Da de ankom til mit hus, så franskmanden, at jeg lignede en normal sporty kvinde i jeans og med hvid T-shirt, så han droppede ’hekseudtrykket’’. I begyndelsen forblev han imidlertid tavs som graven. Jeg tilbød dem middag på verandaen. Efter middagen gik jeg over til skabet og tog én af notesbøgerne frem for at vise ham håndskriften i Budskaberne. Han havde stadig ikke ytret et ord. Han tog den i hånden og vendte hurtigt siderne, før han gav den tilbage til mig, hvorefter jeg gik ind og lagde den på sofabordet i dagligstuen.

Jeg gik ud for at hente tallerknerne fra middagen, og da jeg gik forbi, hvor han havde siddet, kunne jeg lugte den mest udsøgte duft lige på det sted. Det virkede som en usynlig søjle af duft, og udenfor netop det sted var der intet spor af den. Jeg kaldte dem hen til det parfumerede sted. De kom ud på verandaen, og efter at have lugtet til det sagde vor ven fra Frankrig henkastet: ”Ja, det er den parfume, der kom fra din notesbog:”

Jeg vidste, at han troede, jeg havde parfumeret min notesbog, så jeg sagde: ”Jeg parfumerer aldrig mine notesbøger; det er et tegn, for at du skal tro.” Jeg tog ham ved hånden og førte ham til min notesbog, som stadig lå på sofabordet, og bad ham om at samle den op og lugte til den. Jeg vidste, at han ikke ville kunne lugte noget, og rent faktisk kunne han ikke lugte noget.

Han var den type fyr, som ikke viser sine følelser, men indvendig var han splittet. Da de tog af sted, bad han om at stoppe ved en kirke, og til hans vens forbløffelse knælede han og bad uden spor forlegenhed. Kristus havde øjeblikkeligt genoprettet hans tro ved blot et lille tegn, hvor Han åbenbarede Sig ved en simpel duft.

Gud vidste, hvad manden havde brug for, og det tegn var lige det. Gud tilpasser Sig forunderligt til hver enkelt person. Han ved, hvad vi har brug for og hvornår. Han henvender Sig til os på en måde, hvor Han bedst kan få vor opmærksomhed – sommetider gennem ømhed for ikke at skræmme os og andre gange på en mere dramatisk måde, som vil ’vække os’. Guds overflod bliver udøst over hver skabning. Det er så svært i vor tid, hvor rationalisme og materialisme har overtaget ethvert aspekt af åndeligt liv, gjort tidligere troende til ikke-troende og invaderet deres sind med alt muligt andet end Gud. Dog har den Gud, som de havde glemt, aldrig glemt dem. Gud siger Selv:

” … fortæl dem, at den Gud, de havde glemt, aldrig har glemt dem;”³

Gud udvider Sin Guddommelige Barmhjertighed og tilpasser Sig for at stige ned i vore så forarmede åndelige liv med ufortjente gaver til os. Gud søger efter hver eneste sjæl, som Han siger:

”det skete, at Jeg var ude at gå en tur nær ved en flod, da Jeg så noget drivtømmer,⁴ som drev bort med den verdslige strøm; Jeg lænede Mig ud og samlede det op af strømmen; Jeg bragte det med Mig hjem og plantede det i Min Glædeshave; af et tørt stykke tømmer gjorde Jeg dig til et Træ; Jeg sagde: ”gro! gro og slå rod i Min Have på Min egen Ejendom; og udånd fra dine blomster en duft til at formilde Min Retfærdighed; Jeg sagde: ”afgrøder af frugt skal du bære hver måned, og dine blade skal være til lægedom for mange;” nu og da morer Jeg Mig med at beskære dig; Min fryd er at se blomster udfolde sig og en konstant vækst i din frugt; alene Vandet⁵ fra Min Helligdom⁶ kan give dig vækst og Liv; Jeg, Jahve, vil se til, at du trives; Jeg glæder Mig over nu og da at opsamle stykker af drivtømmer ⁷ på Min vej; Jeg kan give liv til hvad som helst, Jeg samler op på Min vej;” ⁸

¹21. maj 2001.

²24. januar 1988

³27. maj 1993 og 28. januar 1995. Se endvidere citat af Sankt Mikael - 19. august 1996.

⁴Gud mener mig.

⁵Helligånden.

⁶Herrens Hjerte.

⁷Gud hentydede til en anden privilegeret sjæl, som Han tillod mig at møde.

⁸13. november 1991.

Kapitel 11
Visioner og tegn

V isioner som Duen blev konstante. Alle visionerne, som blev givet til mig, udgik fra den Guddommelige Visdoms kilde og var en gave fra Helligånden. De fleste af visionerne var symbolske, og mange blev virkelighed.

Igennem årene har jeg haft adskillige møder med venner, som var interesserede i at høre mere om Guds handlinger. De havde altid masser af spørgsmål, og jeg gjorde mit bedste for at besvare dem. Her er nogle af de samtaler.

”Jeg vil gerne vide mere om Guds personlighed, før vi taler om visioner og tegn; kan du fortælle os noget fra dine oplevelser?”

Gud tilpasser med det samme sprog og henvendelse til den, Han taler med. Det betyder ikke, at Han forandrer Sig – eftersom Gud er uforanderlig. Det vil sige, AL personlighed er af Gud. Han er uendelig kreativ, så Han kan trække på Sin uendelige skattekiste af karaktertræk for at relatere til den person, Han taler med. Det er af hensyn til instrumentet, så de kan forstå, hvad Han siger; på den måde taler vi ’samme sprog’.”

Når jeg hører Gud tale, wow! Hans ord er som poesi! Der er ingen tvivl om, at Gud er Poeten og Kunstneren, og når vi læser Hans Budskaber finder vi det poetiske sprog på hver side. Nogle af Hans ord minder os om Hymner. Nu og da kalder Han endda Sine Budskaber for ’Min Kærlighedshymne’.

Bibelen er Guds Kærlighedsbrev. Den måde, Han skaber skønhed på og ligeså naturen med alle dens forskellige former og farver, regnbuens farver for eksempel, viser mig, at Gud elsker skønhed og Hans Majestæt nyder, hvad Han skaber. Når man ser på visse skabninger – såsom sjove fugle – må man have humoristisk sans. Hvorfor skaber Han disse sjove skabninger? Fordi Han, samtidig med at Han er Ren Lys og Altings Hersker, er en munter Gud, en smilende Gud, Han er lykkelig. Gud skjuler ikke sin tilfredshed, for om alt, hvad Han skaber, siger Han til Sig selv: ”Det er godt.” Og glem ikke at de gode ting, Han skaber, er til os! Han fryder Sig over at give alle de gode ting frit, så vi kan nyde dem og dele Hans skabelses storhed med Ham.

Jeg har to gange set Jesus blinke til mig fra en fresko af den Almægtige, som er malet i kuplen i de græsk ortodokse kirker. Begge gange var, da jeg følte, at der ikke var nogen ’løsning’ på en situation, jeg var i. Da jeg løftede mit blik og kiggede på den Almægtige, blinkede Han pludselig til mig. En ven, der stod i nærheden af mig, da det skete første gang, havde også set Hans øje blinke. Begge gange blev den vanskelige situation straks klaret lige efter det humoristiske tegn. På blinket forstod jeg, at Kristus fortalte mig: ”Bare vent og se, hvad Jeg vil gøre …”

I begyndelsen, da jeg havde lært at sige ’Fadervor’ ordentligt, mens Gud Selv lyttede, spurgte Han mig efter blot nogle få dage: ”har du noget, du kan give Mig?” Så jeg begyndte at tænke over, hvad jeg kunne give Gud, som ville glæde Ham. Gud afbrød mig og sagde: ”alt godt, du kan give Mig, kommer fra Mig;” Jeg ønskede at komme i tanke om noget af mit eget, jeg kunne give Ham. Jeg sagde: ”Jeg ved det, jeg kan male et maleri til Dig – en ikon og give den til Kirken.” ”kunstens gave, Vassula, kommer også fra Mig;” Selvfølgelig, tænkte jeg og sagde: ”Så har jeg ikke noget af mit eget at give Dig. ” ”det har du,” svarede Gud: ”giv Mig din vilje;” ”Min vilje? Men den har jeg givet Dig for en uge siden!” ”ja, du lille, men Jeg kan li’ at høre det hver dag!”

Mit svar er først og fremmest, at Gud er Majestæt, den Højeste, en Underfuld Skikkelse og helt igennem Smuk. Endog selve Månen mister glans i Hans Herlighed. Gud er strålende og uden lige. Når Han taler, taler Han Majestætisk.

Sjælen ville gerne spørge Ham, som jeg gjorde: ”Hvor leder Du mig hen?” Han svarede: ”til Sandheden;” Ved en anden lejlighed spurgte jeg Ham: ”Hvad har Du blandet mig ind i?” ”ind i Mit Legeme, ” var Hans svar. Han førte mig til at udforske Hans Mystiske Legeme, som er Kirken.

”Fortæl os nu hvilke typer visioner du har haft.”

Jeg har haft talrige visioner af flere slags. Dem af åndelig substans fik min sjæl til at opfatte elementer, som ikke har legemlig masse, såsom engle, lys, sandheder, sjæle og Gud Selv. Andre visioner, som jeg har oplevet, har drejet sig om skjulte eller fremtidige begivenheder, og nogle af dem har allerede fundet sted. Gud har givet os profetier for at advare os på forhånd. Visioner af min egen sjæl er blevet givet til mig, så jeg kan se min sjæls tilstand. Jeg har også fået vist visioner af Himmel, Skærsild og Helvede.

Visioner, som gives i mit intellekt eller i drømme, kommer uventet og spontant til mig, når Gud ønsker det. Min sjæls øjne opfatter kun de ting, som Gud ønsker, at jeg skal se og forstå. En af de mest prægtige visioner, som nogen sinde er blevet givet mig, og som efterlod mig i ærefrygt, var den om Gud Faderen. Gud Faderen tillod mig at se Ham, som Han er. Jeg mangler ord til at beskrive Faderens pragt. Jeg ved, at mange mennesker gerne ville se Gud, men Skrifterne siger, at hvis vi ser Gud, skal vi dø. Men denne var blot en vision, og det er anderledes. Dette er, hvad jeg skrev i min notesbog den 25. september 1997, mens jeg påkaldte Jahves Navn:

”Pludselig viste en underfuld Skikkelse, Jahve, herrernes Herre, som så ud præcist som Menneskesønnen, sig for mig iklædt fuld pragt. Hans himmelske robe var glitrende men dog farveløs; glitrende som om den var dækket af diamanter eller andre ædelstene. Og mens jeg stirrede forvirret og mystificeret på den fortryllende vision af nåde og usammenlignelig skønhed, da Jahve elegant kom frem bag skyerne, gjorde Han det med en så yndefuld bevægelse, at jeg følte mit hjerte blomstre.

”Hans Majestæt mindede mig om en brudgom, der trådte ud fra en pavillon; Hans Nærvær udstrålede en yndefuldhed, som jeg, selv hvis jeg brugte hele mit liv, aldrig ville kunne beskrive; samtidigt udstrålede Hans Nærvær kærlighed og så megen sødme og ømhed, at min sjæl blev fejet til jorden; Hans smukke Hoved lænede Sig lidt til højre, ligesom de Hellige Hjerte statuer; ”Du er smuk, min Gud, selvom jeg kun kan kigge igennem et slør, ser jeg Dit hår nå Dine skuldre i mørke lokker, og Dit smukke elfenbensfarvede Ansigt er en fryd for øjet,” udbrød jeg. Alligevel var Jahves holdning som hos en sky person, men tag ikke fejl, det var den ikke …

”Hvordan må det være at beskue Dig hele dagen i Himlen med vore blotte øjne? Hvordan og hvor vil jeg finde passende ord til at beskrive Din Nåde og Din Skønhed? Ord kan ikke beskrive især den lette bevægelse, Du udførte, for at træde frem bag skyerne …”

Ved en anden lejlighed blev en forbløffende manifestation af den Hellige Treenighed uventet givet til mig, mens jeg modtog et Budskab fra Kristus. Idet jeg så på Jesus, så jeg tydeligt to andre Personer komme ud af Ham samtidigt; den ene fra Hans venstre side og den anden fra Hans højre side. Jeg vidste, at jeg kiggede på den Hellige Treenighed, som har gensidig kærlighed, kommunikation og viden. På ét øjeblik forstod jeg, at alle tre Personer, som er én Gud, kun har én Vilje, én Myndighed, ét Herredømme. De forsvandt lige så brat, som De var kommet til syne, idet De atter trådte ind i Kristi skikkelse. Skønt tre, har vi dog kun én Skaber: ”Tre i Én og Én i Tre.”

”Har du haft visioner af Himmel eller Skærsild?”

Den 26. marts 1987 kaldte Gud på mig og sagde med få ord, at Himlen blev skabt ved at udmåle hver bredde, højde og dybde, og alle dimensioner var perfekte. Han fortsatte med at sige, at hver lille levende skabning kom fra Ham, og alle er Hans. Han sagde, at alt Liv kommer fra Ham, og Hans Ånde er Liv. Så spurgte Han mig blidt, om jeg ønskede at lære mere om Hans himmelske gerninger, hvortil jeg svarede: ”Ja, Herre.” Derpå sagde Han:

”lad os vandre en tur i Min Herlighed;”

Jeg befandt mig åndeligt gående med Guds Nærvær i en smuk, meget farverig Have badet i klart lys, men det kom ikke fra en almindelig sol. Mens jeg gik, lagde jeg mærke til en enorm lyskugle, der næsten rørte ved horisonten. Den var som en stor sol, men man kunne se på den, uden at det brændte i øjnene. Gud spurgte mig:

”hvordan befinder du dig, datter?”

Helt forbløffet, svarede jeg: ”Det er vidunderligt. Det er alt sammen så mærkeligt!”

Han spurgte:

”hvad kan du se?”

”En slags sol.”

”ja, det er Min Hellige Bolig; og hvad ser du omkring det Lys?”

Først så det ud for mig, som om det var pletter, der bevægede sig omkring ’solen’. Der var helt sikkert bevægelse, men ved nærmere eftersyn viste ’pletterne’ sig at være myriader af engle, der kredsede om Lyset. Gud sagde:

”de er keruber, der omkranser Min Herlighed; hvad mere ser du?”

Tøvende sagde jeg: ”Nogle trin der går ind i ’solen’?”

”lad os gå ind i dette Lys; er du parat? tag dine sko af, for det er hellig grund, vi træder ind på; nu er vi inde i Lyset;”

Jeg troede, at når jeg først var inde i Lyset, ville jeg befinde mig i et ekstremt klart lys, men til min overraskelse havde alt indvendigt en blå farve. Hvad, der imidlertid slog mig mest, var stilheden og fornemmelsen af fred og hellighed i luften. Det var forbløffende! En enorm cirkel omgav mig. ’Muren’ var ikke en mur, men levende væsener. Det var engle; en mur af engle som stod tæt ved siden af hinanden, som om de sad fast til hinanden og den ene ovenpå den anden hele vejen op, hvor de lukkede ’kuplen’; smukke, høje engle, og de havde alle en blå farve. Der var millioner, myriader af dem, som stod ret og i stilhed med hænderne foldet som i tilbedelse. Herren sagde:

”Mine Serafer vogter dette Hellige Sted og tilbeder Mig uden ophør; kan du høre dem?”

Pludselig hørte jeg: ”Den Helligste blandt Hellige, Hellig er vor Gud den Højeste.” Gud, der henledte min opmærksomhed andetsteds, sagde:

”hvem er det med et sværd af guld, og som er så smuk?”

Jeg så en anden engel, som var anderledes end de andre, fordi han var af ’normal farve’. Han stod lige i midten af ’cirklen’ og var klædt i en lang, glitrende kåbe af det pureste hvide. Han havde gyldent skulderlangt hår og holdt et smukt Gyldent Sværd. Gud sagde:

”sværdet er Mit Ord; Mit Ord er rent; Det gennemtrænger og oplyser;” Pludselig så jeg ’kuplen’ åbne sig på samme måde, som en blomst åbner sig. Gud udbrød:

”se, du lille, prøv at se … du vil nu over dig se det Hellige Slag, som skal komme; O datter, hold vågent øje med alt omkring dig og vær opmærksom på, at det onde findes; kan du se noget?”

Da ’kuplen’ åbnedes, så jeg et enormt billede. Det var, som om der blev brugt zoom for at trække alting nærmere til mig. Oven over var der heste med sorte fløjlsagtige, skarpe øjne. Jeg så kun øjnene og noget af deres ansigter. Billedet fortsatte længere væk, som om zoomen gik baglæns. Jeg så et slag, der var i gang, mellem de Gode Engle og de onde engle. Herren sagde:

”Min hær vil bekæmpe Satan og hans følgesvende samt alle dem, der forsøgte at ødelægge Min Lov; husk at jeg er Alfa og Omega, den Første og den Sidste; Mit Ord er evigt; hvad kan du nu se?”

”Jeg ser et krybdyr, der ligner en stor slange. Den blev kastet ned fra en hest.” Gud sagde:

”denne drage vil blive besejret under Min Helgens¹ lanse; når det sker, vil alle hans følgesvende også falde; Vassula, du vil nu få Min Domshal at se;”

”Jeg så en stor hal, men der var endnu ingen derinde. Pludselig hørte jeg en klirren af lænker komme fra et hjørne. Jeg kiggede mig omkring og så en lille gruppe sjæle, ’døde mennesker’. De så udtærede ud over al beskrivelse og var plettede af noget sort, som om de havde rullet sig i trækul. De så ud til at være ulykkelige og usikre på, hvor de var. Det virkede ikke, som om de så os. Gud forklarede:

”har du set denne skare af sjæle? de er lige kommet op fra underverdenen; de er forpinte sjæle, der er blevet udfriet; de befandt sig ved Satans porte;”²

”Hvem har udfriet dem?”

”det har Jeg gjort med Mine Himmelske Gerninger såvel som alle dem, der gør godt igen for andre og elsker Mig; forstår du nu, hvorfor Jeg ønsker, at du skal elske Mig? jo højere du elsker Mig, desto større chance har de for at blive løftet og komme til Mig … det, som du så, var kun et billede af dem; i virkeligheden var de ikke i Min Hal (Dommedagens); sjæle bliver ikke dømt før afslutningen;”

Forklaringen på ovenstående budskab er, at der er to domme. Den første, eller individuelle dom, er den som opleves af hvert individ, når han eller hun dør, på hvilket tidspunkt Gud vil beslutte, hvor sjælen skal hen enten til Himlen, Skærsilden eller Helvede. Dommedagen vil ske efter Kristi Genkomst og efter opstandelsen af de døde og genforeningen af en persons sjæl med sin egen fysiske krop.

Gud fortsatte med at fortælle mig, at når disse sjæle er i Skærsilden, er de hjælpeløse uden vore bønner og gode handlinger, for Gud bruger alt godt til at befri dem fra Skærsilden og bringe dem til Himlen.

Sværdet i englens hænder repræsenterede Guds Ord; at Hans Ord er Evigt, det er rent, og det skærer og gennemtrænger. Jeg lærte, at Himlen er en virkelighed; at engle og dæmoner findes, og at et åndeligt slag vil finde sted i fremtiden. Selv nu sker det, men til sidst vil djævelen og hans mestre tabe slaget.

”Giv os et eksempel på de ’mysterier’ som Gud åbenbarer for dig.”

Engang mens jeg mediterede, opfattede jeg kort ikke én gang men flere gange en overvældende vision. Jeg så, at hele universet er i Gud, og at Han indeholder alting i Sig – alt er i Ham, og intet kan falde uden for Ham. Når jeg ikke delte en vision, der blev givet mig, med andre, ville visionen vende tilbage til mig igen og igen, indtil jeg talte og skrev om den, ligesom med den om at Gud indeholder alting i Sig.

”Har du også oplevet den mirakuløse duft af roser eller røgelse?”

Ja, de tegn er ofte sket for mig eller for dem omkring mig eller for dem andre steder fra, som taler om Budskaberne. Det, der sker, er, at vi kan lugte roser eller røgelse, selvom der ikke er nogen i nærheden. Det er et tegn fra Gud. Engang da jeg var ude at køre på vejen sammen med nogle venner, talte jeg om Gud Faderen, da vi alle pludselig blev parfumeret med røgelse – den var overalt omkring os. Den slags er sket mange gange. Duften af røgelse er manifesteres enten fra notesbøgerne med Budskaberne eller gennemtrænger ganske enkelt luften omkring os, når vi beder eller deler Budskaberne. Mange mennesker rundt omkring har lugtet disse dufte; de er tegn på Guds Nærvær.

”Hvorfor giver Gud os sådanne tegn?”

Fra det øjeblik jeg trådte ind i denne mystiske ’verden’ og fik givet en opgave hinsides min styrke, har Gud velsignet mig med en række overnaturlige manifestationer af Sit Nærvær, idet Han er fuldstændig klar over min svaghed og afhængighed af Ham. Mit konstante behov for Gud er som et barns behov for altid at være i nærheden af sine forældre, og de tegn er Faderens måde altid at minde mig om, at Han er der. Og Han tilbyder mig altid opmuntrende ord:

”Mit barn, selv om du er ude af stand til helt at forstå Min Visdom, har Jeg været og er din eneste Lærer, Jeg udvikler dig skridt for skridt, Jeg underviser dig i Visdommens Veje, Jeg leder dig ad dydens stier, søg ikke at gå til venstre eller til højre, klyng dig til alt det, Jeg har givet dig;”³

”Er de tegn virkelig nødvendige? Er det ikke bedre bare at tro uden dem?”

Hvad Gud end gør, vil jeg altid være taknemmelig, og jeg vil aldrig sætte spørgsmålstegn ved Gud i Hans Visdom eller teste Ham! De tegn er næring for de fattige og de elendige; de skal genoplive vor tro. Gud ved meget bedre end os, hvornår vi har brug for tegn, og hvorfor vi har brug for dem. Guds tegn bliver ikke givet for at tilfredsstille vor nysgerrighed, men for at drage os til omvendelse. De er beregnet til at lede os til bevidsthed om Gud og til anger. De bliver givet for at bringe os til et liv i bøn. Min erfaring har lært mig, at Gud beskæftiger Sig umådeligt tålmodigt og blidt med os, vore luner, korruption og synd. Jeg spørger folk: ”Har I set kirkegården? Alle dem, der ligger under jorden, troede også, at de var uundværlige.” Det sjove er, at i vor selvfølelse og selvbedrag handler mange af os, som om vi er så alvidende, at ingen kan måle sig med eller modsige os; vi har svar på alting. Men faktisk ved vi så lidt – eller slet ingenting. Meget af det, vi gør og siger, er lidt mere end forstillelse. Sandheden er, at alle vore forestillinger, alle vore anstrengelser er værdiløse, hvis vi ikke erkender, hvorfra vore evner udspringer og holder fast i visheden om, at alt ægte og sand inspiration kommer fra Én Kilde, og det er fra Gud. Så når Gud giver os tegn, skal vi respektere dem og ikke stille spørgsmålstegn ved dem. Gud fortalte mig:

”Mine Tegn bliver ikke givet til jer for at skabe sensation på denne jord; Jeg beder alvorsfuldt alle dem, der er ude efter det sensationelle, om ydmygt at komme til Mig og bede;”⁴

For nogle år siden var der en mand, der havde forladt kirken og var uvillig til at køre sin kone til et af mine møder, fordi han ikke troede på Budskaberne, jeg modtog. Da han til sidst kørte for sin kone, kiggede han ud af bilruden og så mig, men i virkeligheden så han mig ikke, det var i stedet Jesu Ansigt oven på mit ansigt! Det overraskede ham totalt, og det havde den kraftfulde effekt, at hans tro blev genoplivet.

Mange har oplevet dette overnaturlige tegn. Jeg mærker intet, når det sker. Men Jesus gav sine grunde, eftersom der var nogle mennesker, der tvivlede på, at Budskaberne virkelig kom fra Kristus. Her er, hvad Han sagde:

”Jeg, Gud, vil være iblandt jer, og I skal se dette tegn på hende;”⁵ ”Jeg er Forfatteren til Sandt liv i Gud, og Jeg vil bevise det ved at vise Mig i dit sted; det er Min Faders gave til dig og til andre;”⁶

”Synes du ikke, det er mærkeligt, at Gud ville bruge dig på den måde?”

Jeg er helt klar over, at jeg har været en horribel synder, og jeg fortjener ikke, at billedet af Jesus viser sig på mig, som om jeg var som Ham. Ikke desto mindre har vor Herre, som er Guddommelig Sandhed og Uden Skyld, ikke blot valgt at bevise, at Han er Forfatteren til disse Budskaber, men når Han viser sig på individer, er det på grund af storheden af den kærlighed, Han har til os. Sjæle, som har observeret denne glorværdige manifestation, er brudt ud i tårer og anger og er blevet stærkt styrket i deres tro.

Jeg var i Filippinerne den første gang, tegnet skete. Jeg var blevet inviteret til at give mit vidnesbyrd og videregive Guds Budskab. Mens jeg talte, lagde jeg pludselig mærke til, at arrangørerne og deres venner, som alle sad på de første to rækker, kneb øjnene sammen. Da det var sent på aftenen, troede jeg, at de var ved at falde i søvn. Så så jeg dem kigge på hinanden og hviske. Efter mødet kom de hen til mig og sagde begejstret: ”Vi så Herren på dig! Dit ansigt forsvandt, og vi så Ham i stedet!”

Jeg var chokeret, men Herren havde fortalt mig, at det ville ske. Han havde sagt:

”Min datter, … Jeg har opløftet dig ved Helligåndens kraft, Mit barn, til at være i perfekt forening med Mig og vidne for skarerne i Mit Navn ved til din yderste evne at give dig selv til dem; din trofasthed glæder Mig; den er grunden til, at Jeg vil fortsætte med at bygge Min Plan i dig, indtil den er fuldført … og de fattige vil høre noget, der aldrig er blevet fortalt før, og vil se Mit Hellige Åsyn på dig, og de, som aldrig kendte Mig, vil tilnærme sig Mig, og de, hvis øjne var tilslørede, vil se al Min herlighed … hvem, der end bevæges af Min Ånd, som blæser overalt i dag, vil være arving til Mit Rige, og Faderen vil tage imod ham sammen med skarer af engle i Himlen; Jeg velsigner dig nu; ic”⁷

Der har været utallige gange, hvor alle mulige mennesker i forskellige lande, uden at de nogen sinde har hørt om fænomenet, har set Kristi Hellige Ansigt på mig dække mit, og nogle gange har Han vist Sig fuldstændigt. Fænomenet er ikke blot blevet set med det blotte øje men har også vist sig på videoer flere gange. Kristus viser sig og tager kortvarigt mit sted kun for dem, der betragter mig – alene for dem. Hvis en person tilfældigvis er én, som har krænket Kristus, vil Han vise Sig iført tornekronen med blod strømmende fra Sin pande.

En gang i New York var jeg inviteret til at tale på et basketball stadion med store videoprojektorer. Der var fire damer tilstede, som ikke troede på min gave. Overbevist om at jeg var en svindler og ude på at bedrage folk, havde de besluttet sig for at forlade stedet som en gruppe nogle få minutter inde i min tale, men så snart jeg begyndte at tale, så de Kristi Hellige Ansigt på én af videoskærmene og mit ansigt på den anden skærm. Fordi jeg talte, bevægede mine læber sig, men det gjorde Kristi læber også. Så viste begge skærme pludselig Kristi Hellige Ansigt – men kun halvdelen, for den anden halvdel var mit ansigt. Selvfølgelig kan man forestille sig, hvordan de havde det bagefter. De sad limet til bænken indtil slutningen. Fulde af anger over at have forfulgt mig kom de for at fortælle mig deres historie og bad mig om at tilgive dem. Jeg lo, fortalte dem, at det var okay og priste Herren.

En kvinde fortalte mig engang, at da hun skiftede fra kanal til kanal på sit fjernsyns fjernbetjening, kom hun til at høre mig tale. Hun blev på kanalen og så pludselig dette mirakel. Hun skyndte sig hen til en ven, fortalte hende, hvad hun havde set, og sagde: ”Hun må tale sandhed! Jeg er nødt til at finde den kvinde!” Hun og hendes ven fandt mig, og ved at finde mig fandt de Budskaberne. I dag er de blandt de mange, som efter at have læst Budskaberne helt har ændret deres liv. De opdagede ’perlen’, som er Gud.

Tørsten efter Gud vil vokse som aldrig før i enhver, som ser det Tegn. Når Kærlighed vækkes og invaderer deres hjerte, fra da af vil Gud gøre dem delagtige i Sit Væsen. Han vil genoprette deres syn og de vil herliggøre Ham resten af deres liv, og i Sin nåde vil Han kompensere dem. Det var et løfte, Han gav i et Budskab, hvor Han sagde:

”Jeg siger jer: ingen, som herliggør Mig, svigtes af Mig, ingen, som vander tørt land, ignoreres af Mig; Mit Hjerte er for følsomt og for rent til ikke at blive berørt; Min nåde iagttager jer som en Moder, som en Fader, ethvert aspekt af jeres opførsel iagttages af Mig, jeg elsker jer; tvivl ikke på Min kærlighed;”⁸

”Hvilke andre tegn er sket i din mission?”

Mange andre. Jeg husker engang, jeg var i Brasilien for at give vidnesbyrd til et publikum på omkring seks tusinde mennesker, hvor jeg læste et Budskab om udgydelsen af Helligånden for dem:

”og Mit helbredende Vand fra Mit Bryst, denne strøm, som flyder ud af Min Helligdom (Kristi Legeme (Hjerte) Ez 47: 12), vil fylde jer og gøre jer sunde; intet menneske skal være i stand til at standse denne Kilde; strømmen vil blive ved med at flyde overstrømmende ud af Mit Hellige Hjerte; den vil strømme overalt, bryde ud i flere forgreninger og dele sig til andre og flere bække, som går i alle retninger, og hvor end dette helbredende Vand flyder, vil Alle, syge, halte, blinde blive helbredte, selv de døde (åndeligt) vil komme tilbage til livet igen; ingen vil kunne hindre Mig i at rense jer;⁹

Ud af ingenting begyndte store dråber af vand til min overraskelse at falde ovenfra. De faldt på mig, på papiret i min hånd og på hele bordpladen foran mig. Jeg holdt op med at tale og kiggede op, idet jeg troede, at taget måske var utæt, og det regnede ind. Det regnede ikke udenfor, kun på mig og på bordet. Folk lagde mærke til hændelsen og smilede og hviskede begejstrede til hinanden. Men da der sad nogle præster lige bag ved mig, troede jeg, at én af dem måske havde stænket vievand. Så snart jeg var færdig med at tale, satte jeg mig nær ved en præst, og mens jeg sad der, begyndte tunge vanddråber ovenfra at dryppe på mig igen. Jeg kiggede på præsten i nærheden, som sad og kiggede ud i luften uden så meget som at blinke. Jeg spurgte ham: ”Har du set det?” ”Ja,” svarede han og forblev tavs. Et øjeblik senere spurgte jeg ham: ”Stænkede du vievand på mig?” ”Nej, jeg gjorde ikke. ” Der var stilhed; slut på samtalen. ”Men hvad er de dråber så?” Insisterede jeg. ”Åh dem … Det er et tegn på Helligåndens Nærvær.”

Det var helt normalt for ham. Han talte på en måde, ligesom nogle ville sige: ”Telefonboksen er lige om hjørnet. ” Derpå sagde han, som om det ikke var noget: ”Jeg har set det ret ofte i min kirke, når jeg har barnedåb. ” Han reflekterede i et stykke tid og afsluttede så samtalen med at sige: ”Ved du, at da du kom gående i salen, og du så op og kiggede på mig, forsvandt dit ansigt, og jeg så Kristi Hellige Ansigt ovenpå dit!”

Ved en anden lejlighed, mens jeg var på besøg i Dublin, Irland, kørte en lille gruppe og jeg fra sted til sted i en minibus. Jeg tog mine hovedtelefoner på for at lytte til musik og var ikke opmærksom på noget andet, men kiggede blot ligeud. En ven sad ved siden af mig og bad Jesusbønnen (Herre Jesus Kristus, Guds Søn, forbarm dig over mig synder), og da hun udtalte ordene, ’Jesus Kristus … ’ hørte hun mig sige: ”JEG ER.” Hun var forbløffet over den majestætiske måde, ordene blev udtalt på og tænkte: ”Wow, hun kan virkelig efterligne Ham …” Senere, da jeg fjernede hovedtelefonerne, sagde min ven: ”Det var et vældigt ”Jeg Er” fra dig, da jeg sagde Jesus Kristus!” Jeg forstod hende ikke og sagde forbavset: ”Det har jeg aldrig sagt, hvorfor skulle jeg det?” Men hun insisterede på, at de ord var kommet majestætisk fra min mund. Til syvende og sidst forstod vi begge, at det ikke var mig men Herren, som havde talt.

I Sin nåde viste Han os, hvordan Han reagerer, når vi beder Jesusbønnen. Det skete således, at den foregående dag var min ven i tvivl, om Jesus nogensinde hørte hendes bønner. Jeg forstod, at Herren havde talt ved at bruge min mund for at bekræfte for hende, at Han altid er til stede og hører vore bønner. Det er også for at minde os om, at vi aldrig må misbruge Herrens Navn.

På en tur til Skotland præsenterede min ven, Carol, mig for en benediktinermunk. Efter lige at have mødt en kardinal i Rom for at dele Jesu ønske om, at de Kristne Kirker forenes, sagde jeg til ham: ”Jesu mål er at forene Kirken og få os til at forsone os med hinanden. Kirkens sande Enhed vil være, at alle Hans præster fra alle Kirkedenominationer samles omkring ét Alter og fejrer den Hellige Eukaristi sammen.

Munken reagerede kraftigt og sagde, at det ikke ville være rigtigt. Ifølge Carol ændredes mit ansigt pludseligt og fik et meget alvorligt udtryk. Ledt af Guds Ånd vendte jeg mig om og stod i en ret akavet stilling, eftersom bevægelsen blev udført så brat og ude af min kontrol. Idet jeg pegede på ham med min pegefinger, der næsten rørte ved hans næse, og med en autoritet, der slet ikke var min, sagde jeg: ”Det er sådan, mennesker tænker, Gud tænker ikke sådan.”

Både Carol, som kendte mig godt, og munken blev befippede, og selv jeg var overrasket over, hvordan min krop havde vredet sig rundt så hurtigt. Jeg vidste, at de ord ikke kom fra mig. Munken vidste også straks i sit hjerte, at de ord, som blev udtalt med sådan en autoritet og kraft, ikke kom fra mig, men fra den Almægtige Gud.

Selvom ordene var en udfordring for hans konservative holdninger, elskede munken dem, fordi han vidste, at de kom fra Jesus. I dagevis blev han ved med at bede Carol om at gentage ordene for at minde ham om den hændelse, hvor Gud havde talt.

Under besøget til Skotland skulle jeg give vidnesbyrd og adressere Guds Budskab til folk i Edinburgh. Selvom der var store forhindringer, lykkedes det mig at fremføre min tale. De fleste af menneskene i salen var romersk katolske, men der var også protestanter, som sad langt væk fra podiet. En eller anden blandt tilhørerne sagde, mens han ventede på mig: ”Hvem er den pige? Hvorfor kommer Vassula ikke ud og taler!” Folk omkring ham sagde: ”Men det er Vassula!” Han blev overrasket, fordi mit ansigtsudtryk pludselig så meget ungt ud.

Så snart jeg fortalte tilhørerne, at jeg ville indlede med den Hellige Rosenkrans, nikkede protestanterne til hinanden om at forlade salen. De rejste sig op og kastede et sidste blik på mig, men da de gjorde det, var det, som om de fik et elektrisk stød, for det, de så, var ikke længere mig, men i stedet stod Kristus Selv på mit sted. De stirrede, gned sig i øjnene og satte sig chokerede ned igen. De forstod, at Kristus ville, at de skulle blive og lære at bede Rosenkransen og lytte til, hvad Herren havde at sige. De indså, at jeg ikke kun havde Guds Ord med mig, men også Hil Dig, Maria, og at denne bøn skulle respekteres.

I begyndelsen af 1990’erne inviterede en nonne mig til at give mit vidnesbyrd i USA. Hun arbejdede meget hårdt med at arrangere mødet og gennemgik stærk modstand og forfølgelse fra sin egen bror, som var præst. Hun gav ikke op, for hun var overbevist om ægtheden af Kristi Budskaber. Da jeg ankom, fandt jeg hende imidlertid nedslået og nedtrykt.

Hun bød mig velkommen og skyndte sig at hente min bagage, før hun viste mig til mit værelse i klostret. Da hun satte bagagen ned, vendte hun sig om for at kigge på mig, men i stedet så hun Herren Selv stå dér lige foran hende med vidtåbne Arme som invitation til, at hun skulle kaste sig i Hans favn. Jeg var der ikke længere. Søster kastede sig meget bevæget i Jesu Arme og græd. Hun mærkede Hans Hår berøre sin kind og Hans Arme omkring sig. Det var, som om Han sagde til hende: ”Godt gjort, Mit barn, at gennemgå de prøvelser for Min skyld – at tage imod Min budbringer og forsvare Mit Budskab. Vær ikke bekymret længere, Jeg er med dig og har styr på alting. ” Da hun trak sig tilbage og kiggede igen, så hun mig, og jeg havde ingen anelse om, hvad der var foregået.

”Hvad med tegnet ”glimmer”?”

Det tegn blev givet under vor pilgrimsrejse i Tyrkiet, hvor vi besøgte de syv Kirker fra Johannes’ Åbenbaring. Alle pilgrimmene var samlet på et hotel, hvor de fleste af talerne blev holdt. Efter at have hvilet mig på mit værelse før en konference, hvor jeg skulle tale, kiggede jeg på talen om Enhed, som jeg havde forberedt, gennemgik den igen og foretog nogle få tilføjelser og ændringer.

Da det blev min tur til at tale til pilgrimmene, der var forsamlet i konferencesalen, læste jeg min tale om Enhed op. Jeg lagde mærke til, hvor opmærksomt alle lyttede. Efter min tale passerede jeg på vej tilbage til mit værelse en ven, som pegede på mit ansigt og sagde, at jeg havde glimmer omkring min mund og på mine kinder. Jeg tog ingen notits af det og antydede, at det måske var min læbepomade, han så. Så snart jeg kom ind på mit værelse, så jeg imidlertid, at der var glimmer på stolen ved sminkebordet, og da jeg kiggede mig omkring, så jeg glimmer i alle regnbuens farver dække det lysbeige væg til væg tæppe. Glimmeret bredte sig og dækkede alle overflader – selv telefonen, lamperne og sengetøjet. Det var bare over det hele også i dynger ved vægkanterne og i hjørnerne. Der var samme slags mangefarvet glimmer på badeværelset, og da jeg så mit ansigt i spejlet, så jeg, at det var dækket af glimmer særligt omkring min mund. Det var, som om en engel var kommet og havde spredt glimmeret over det hele ved at frembringe effekten af en eksplosion.

Jeg gik ud i korridoren og så mere glimmer fra højre til venstre side af døren til mit værelse, så man igen fik fornemmelsen af en mangefarvet eksplosion. Jeg gik langs korridoren og kiggede efter tegn på glimmer på dørene, men fandt intet. Jeg kaldte på den ven, som først havde set det på mit ansigt, og han kom sammen med en anden ven for at se glansen i min indkvartering. Han blev slået over at se så mange smukke farver samt den enorme mængde.

Han kendte allerede til glimmerfænomenet, eftersom han før havde set denne gave på en ven, en meget from person, som også havde oplevet glimmer på sit ansigt og på alt helligt, som hun ejede. Der kom dagligt glimmer i hendes hjem men kun én farve ad gangen. Efter research fandt jeg ud af, at ’glimmeret’ har et navn og kaldes ’escarchas’, hvilket betyder ’frost’ på spansk. Forskere har undersøgt disse hændelser og fundet ud af, at det er et levende materiale, en slags plasma, ikke papir eller aluminium. Det er noget, som ikke er af denne verden.

Den følgende dag betroede jeg mig til msgr René Laurentin, som er ekspert i mysticisme og fænomener, og han sagde ganske enkelt: ”Det er et tegn givet til dig fra Gud. Gud føler Sig herliggjort af dig og ønsker at fortælle dig, at Han er med dig.”

Jeg hørte hans ord med et lettelsens suk, eftersom jeg havde følt mig usikker på min tale. Tegnet var opmuntrende og fortalte mig, at min tale om Enhed var, hvad Gud virkelig ønskede, at jeg skulle sige, og at Han var herliggjort. Tegnet fortalte mig, at tilføjelserne til min tale i virkeligheden ikke kom fra mig, men fra Helligånden. I de øjeblikke tænker man aldrig på at tage et billede, men jeg har to vidner, som så glimmeret.

”Hvad med ”Shekinah” tegnet?”

Et andet fænomen på Guds Herlighed og Nærvær er det velkendte Shekinah. Det sker normalt på fotografier på grund af kameraets følsomme øje. Det sker på hellige steder, på hellige mennesker, på religiøse objekter som medaljoner, krucifikser og så videre eller i forsamlinger, hvor folk samles i Guds Navn. Det er en slags hvid tåge, som ligner en sky, og man kan kalde det en søjle af lys eller af ild. Begge navne er nævnt i Det Gamle Testamente, da israelitterne blev ledt i ørknen om natten af en ildsøjle og af en ’sky’ om dagen.

I vore dages samfund tror mange mennesker, at vi kun er til for den fysiske verden; en levetid der i bedste fald varer halvfems år. Det er et bedrag, for vi er ikke blot materie, men også sjæl og ånd, og vi er bestemt til ædelhed, til at leve evigt i den åndelige verden, som er Himlen. Ja, vi er skabt til noget højere, ophøjet, mere majestætisk end den fysiske verden, som vil svinde bort. Min engel fortalte mig en dag, at intet varer ved, hvor vi er, men hvor han bor, varer alting for evigt. Han sagde også, at det, vi kalder ’slutningen på vort liv’, blot er begyndelsen på Evigheden. Så vi er ikke ren materie, eller en tilfældighed i den fysiske verden.

Alle de tegn, der gives, har kun ét formål; at følge Herren og lede vore liv ind i en uophørlig bøn. Vi er alle uden undtagelse kaldede til at forvandle denne jord fra sin syndefuldhed til et paradis og derved lede den ind i herlighed. Lad os fylde vor jord med glimmer, med ’escarchas’. Lad os alle tage skikkelse af vor Herre Jesus, som stråler, og blive til lys for at blive absorberet og falme i Hans Lys.

Aftenen sluttede, men tørstige efter mere spurgte de mig, om det var muligt at mødes igen i deres hjem.

¹Gud refererer til Sankt Mikael.

²Den laveste skærsild.

³Marts 1989.

⁴Marts 1989.

⁵ Min Engel Daniel, 10. januar 1987.

⁶20. oktober 1994.

⁷27. december 1994. Bogstaverne ’ic’ er initialer, som normalt ses på ikoner, og betyder Jesus Kristus på græsk.

⁸16. december 1994.

⁹2. juni 1991.

Kapitel 12
Herrens dag

D en næste dag mødtes jeg med dem, og så snart vi satte os ned, begyndte de at spørge mig om, hvad jeg oplevede, da Gud afslørede min sjæl for mig og viste mig mit virkelige jeg – sådan som Han ser mig. Jeg tog imod deres invitation, eftersom jeg huskede ordene, som Jesus engang udtalte:

”Jeg er fast besluttet på at frelse denne generation ved at vise Min Barmhjertighed; så vær glade, alle I, som hører Min Stemmes melodi, og lad jer fylde i Mig, jeres Gud;”¹

Så snart vi var forsamlede, sagde jeg:

”Lad mig sige det ligeud: Gud er ild …”

I deres øjne kunne jeg se, at de ikke havde fattet, hvad jeg sagde. Jeg ville ikke pakke mine ord ind, så jeg tilføjede:

”Det kaldes Herrens Dag. Jeg kunne lige så godt opkalde det efter min egen oplevelse, ”Valgdagen” eller ”Ilddåben”.” De fangede det stadig ikke.

Den dag kan brat komme for enhver når som helst, ligesom det skete for mig. Jeg kender andre, der ligesom mig allerede har oplevet den dag og har gennemgået den Ild, der jævnede dem med jorden, og som gav dem samvittighedsnag. Når man oplever det, er det, som om Gud i det øjeblik fortæller dig:

”Kom! Du sølle lille væsen, der lader, som om du ikke ser Mig. Kom nu! Du har forkludret dit liv nok, og mine Øjne er for rene til at fortsætte med at udholde synet af din hedenske facon. Sig mig lige, hvor tror du, du skal hen uden Mig? Og hvor meget længere vil du fortsætte med at gøre oprør imod Mig? For at frelse dig og få dig op af din grav og genoplive dig, du sølle lille væsen, vil Jeg i Min Ubegrænsede Barmhjertighed komme over dig som én, der med fakkel træder ind i en mørk hule. Jeg vil tillade Mig at træde ind i din sjæl for at granske alle dine handlinger; derpå vil Jeg sætte ild til og nedbrænde alt det, der ikke er Mit.”

Endelig så jeg, at de alle kunne følge mig, og de spurgte:

”Skal vi alle gennemgå den immaterielle ild?”

Ja, hver enkelt af os vil gennemgå Herrens forfærdelige Dag. Ingen vil undslippe den. Det er en slags mini-tribunal før selve Dommedagen. Og hvis jeg var jer, ville jeg bede om at komme til at opleve den nu, mens I stadig er på jorden.”

Det chokerede og forvirrede dem, så de spurgte: ”Hvorfor siger du det?”

”Fordi Ilden afslører og skaffer jer af med jeres utallige synder. I kan kalde den, ”Guds Barmhjertige handling”. Gud er kærlighed, ikke mindst når Han åbenbarer Sig som en fortærende Ild. Det er bedre at opleve den rensende Ild her på jorden end senere i Skærsilden. Hvorfor? Fordi jeres liv vil blive som en vedvarende bøn, der vil glæde Gud, og den vil forkorte den tid, I vil tilbringe i Skærsilden efter jeres død, hvor sjælens lidelse er endnu mere intens på grund af dens adskillelse fra Gud.

”I Sin godgørenhed viste Gud mig i 1986 en vision af Skærsilden, hvortil jeg skulle have været, hvis Han ikke var kommet med Sin Ild. I visionen så jeg mig selv ligge på min højre side i en meget mørk Skærsild, alt for svag til at sidde op – døden nær. Jeg var i skikkelse af et lille barn på omkring seks år og så meget tynd ud med næsten intet hår på mit hoved, og den smule, jeg havde, var meget kort. ’Himlen’ over mig var kulsort uden en lysplet at se. Derpå hørte jeg mig selv trække vejret med besvær som én med astma. Jeg fornemmede ’Nogen’ stå meget tæt på mig på dette ensomme, mørke sted. Hans blotte Nærvær var en trøst, for alt omkring mig var mørke, tomhed og ensomhed. Pludselig bøjede Han Sig over mig og løftede mig hele vejen op til Sit Bryst. Jeg kunne ikke dreje mit hoved for at se Hans Ansigt, men jeg følte mig umådeligt elsket ved Hans Nærvær. Jeg så mig selv prøve på at kigge til venstre for at fange et glimt af Ham, men magtede det ikke. Det hvide i mine øjne var gulligt, og jeg var chokeret over at se, hvor syg jeg var! Med den smule styrke, der var tilbage i mig, og med stor anstrengelse rakte min tynde lille hånd desperat ud for at gribe fat i Hans store ærme og ikke give slip. Ved den bevægelse mærkede jeg straks Den Helliges Hjerte ømme sig af medlidenhed og sorg; så stor medlidenhed og så stor kærlighed! Derpå bar Han mig meget nænsomt og ømt for at bringe mig til Sit Hus og helbrede mig. Som en vogter forlod Hans Øjne mig aldrig, og Han opdrog mig som en kærlig moder. Og Han helbredte mig med Sin kærlighed.” Derpå sagde Gud:

”Jeg, Gud, var fuld af medynk over at se dig så elendig; datter, Jeg løftede dig op til Mig og helbredte dig for din skyld; Jeg ønskede, at du skulle genkende Mig, for Jeg er din Forløser, som elsker dig; Jeg bredte Min kappe ud og spurgte dig, om du var villig til at dele den med Mig;”²

”Hans ord rørte mig dybt. ” De tilstedeværende var mundlamme. Jeg fortsatte: ”Det er derfor, vi skal bede Gud om at give os den nåde at blive renset nu og se vore synder sådan, som Han ser dem, så vor sjæl vil blive ledt til anger. Men den guddommelige Ild udfører sine handlinger med forskellig byrde alt efter personen. Det kommer an på, hvilken åndelig fase du er i og dit Guds forhold. Herrens Dag kan forstås med andre vendinger som: en pludselig ”Visitation af Herren i vort liv på jorden”; eller en ”Ilddåb”; eller en ”Dåb af Helligånden”. Om vi nogen sinde ser en vision eller ej eller hører en engel tale, vil Gud komme til hver og én af os. Ingen vil blive skånet på den Dag, ingen vil undslippe. Det står i Guds ”regelsæt”. Mens vi oplever denne Ild, vil vi blive nødt til at vælge – enten vil Gud erobre os helt og bøje os efter Sin Vilje, og vi vil ”tabe slaget”, eller vi vil fortsætte med vort oprør imod Ham i den tro, at vi kan vinde. For at gå ud af vor sjæls sorte mørke er det nødvendigt, at vi i vor sjæl vises, hvad vi bærer på.”

Nogle af mine venner, som lyttede, sagde, at de også havde gennemgået lignende oplevelser, dog ikke i så dyb pine. En af mine venner udbrød: ”Men det er rædselsvækkende!” Jeg svarede:

Ja, men ser I, selv om Herrens Dag lyder rædselsvækkende, skal man ikke frygte, for, som Gud siger det, når den er overstået, vil vi have uhæmmet glæde. Vi vil få glæden af Guds Lysende Klare Nærvær, en bedre forståelse for vor Skaber og et mere fortroligt forhold til Ham. Først og fremmest sætter afsløringen af vor sjæl os lige på den rigtige vej og fornyer vor ånd. ”når fornyelsen finder sted”, siger Herren, ”vil mange blive iklædt Mig og alle helgenerne og englene vil takke for Helligåndens gave;” Derfor er det en stor gave, Gud tilbyder os.”

Jeg åbnede min notesbog og læste for dem mere af, hvad Gud havde fortalt mig om den Dag, og hvordan den vil komme over hele jorden:

”de, som har gjort og vedvarende gør oprør imod Mig, vil smage den Dag og alt det, den medfører; den vil komme over disse syndere så uventet som et lynnedslag, og som en frygtelig ild vil de blive til menneskelige fakler;³

Jeg sagde hurtigt:

”Vær ikke bange, Gud beskriver, hvordan jorden vil blive sat i flammer med en åndelig flamme, og vor bevidsthed vil afsløres for os som en åbenbaring. Den Guddommelige Ild vil bøje det ubøjelige hjerte til et mildt hjerte på den Dag; med smerte vil verden derpå blive fuldt bevidst om sine fejl og mangler, sin korrupthed og lovløshed for slet ikke at nævne den infame afvisning af Herrens Opstandelse og af Hans Allestedsnærværelse i vort daglige liv. Himlen vil åbne sig den dag, og de, som afviste Gud eller indtog Guds plads, vil blive dømt hårdt; hvorimod de, som overholdt Hans forskrifter og Hans Love baseret på kærlighed, ikke vil blive testet af ild, eftersom Gud i sandhed er deres Gud, og de har vedkendt sig Ham som den vigtigste i deres liv. De er allerede blevet testet …

”Folk spørger mig: ”Hvornår kommer den Dag?” Den dag er begyndt og er undervejs, eftersom mange mennesker allerede har oplevet den immaterielle Ild. Des mindre åndelige folk er, des mere vil de blive nødt til at lide i deres sjæl; det kommer alt sammen an på din sjæls tilstand. Men lad mig dele med jer hvad Gud sagde:

”ve også dem, som centrerede deres liv omkring materielle ting, når Min Dag kommer; Min fremtoning vil være Ild; Mine Fodtrin høres allerede, og Mine Fodspor ses af mange; når Jeg åbenbarer Mig for dem, som ikke vedkendte sig Mig, da Jeg i disse nådetider præsenterede Mig som Barmhjertigheden og som en Lampe, så vil Jeg åbenbare Mig som en fortærende Ild; hvorfor, var der nogen, der troede, Jeg vil komme ubemærket forbi? og tror I stadig, at Herren vil gå forbi jer uden nogen gengældelse? derfor er det godt at angre dagligt;⁴

”Vor ånd vil i al sin syndighed krympe sig af angst, når den indre afsløring af sjælen vises i vor samvittighed, og især når vi forstår, at den kommer fra Gud.”

Jeg så igen, hvordan de strittede imod dette Budskab, så jeg spurgte: ”Men vil I ikke gerne kende sandheden om jeres sjæl?”

Det lykkedes én af dem at sige:”Jo selvfølgelig. Men det er skræmmende. Kan du forklare mere om den positive side af det?”

”Ja! Mens dette foregår, vil Gud udsende Sin Vellugt over din sjæl, rense den og forskønne den, og skællene, der dækker dine øjne, vil falde af. Du vil opnå den fantastiske nåde at kunne se dit virkelige jeg. Til din forfærdelse vil Gud reducere dig til ingenting, men Gud forsikrer os om, at vi ikke skal frygte, for denne proces sætter os ved Guds side og leder vor sjæl, så den ikke længere vover sig formålsløst ud her og der. Det er vidunderligt.”

”Vil der blive givet en advarsel, før det sker?” Spurgte de.”

”Nej, Herren vil komme som en ”tyv om natten” uden noget forvarsel. Lad mig læse for jer, hvad Herren sagde:

”når fuglens stemme er bragt til tavshed og sangens toner stilnet, vid at i denne stilhed vil Jeg kalde alle dine skjulte gerninger, gode og onde, til doms; ”⁵

Jeg fortsatte min forklaring:

”Efter alle disse års rejse med Gud, vældede noget dejligt op i mig, og jeg er sikker på, at det var efter, at jeg havde oplevet Herrens Dag. Jeg var alene og i dybe tanker, idet jeg tænkte på Gud, da Han i ét nu og uden forberedelse og advarsel fik mig til at indse, at jeg blev skabt kun for Ham, og at jeg ikke engang tilhørte min egen familie, ikke engang mig selv!

”Jeg var fri! Fri for alting, fri for verden. Jeg kan ikke tilnærmelsesvist beskrive, hvordan jeg i ånden kom til at befinde mig i den tilstand. I et glimt fik Herren mig til at forstå, at jeg ikke tilhørte nogen bortset fra Gud. Jeg var Hans. I det øjeblik jeg indså det, kom erkendelsen, at jeg var en komplet fremmed på jorden og ret anderledes og unik. Jeg må indrømme, at følelsen af total løsrivelse og dispassion gav mig stor glæde samtidig med en følelse af varme og frihed blandet med tryghed. Hvis jeg troede på UFO’er, ville jeg have sagt: ”Jeg er en alien, jeg hører ikke til blandt mennesker og er heller ikke fra denne planet, for jeg føler mig anderledes, og alligevel har ingen mistanke om det.” Jeg ser ret ordinær ud, en jævn husmor udvendigt, men indvendigt var det på en virkelig mærkelig måde, som om Gud havde skabt mig og oplært mig kun til ét formål, at låne mig ud til verden for at mingle iblandt dem og være Hans Ekko, der gentager Hans Ord fra den Kærlighedshymne, som Han dikterede for mig og Selv kalder for ”Sandt Liv i Gud”. Kort sagt, jeg er Guds barn, oplært af Ham og udsendt som en upåagtet ”hemmelig agent” på jorden for at passe på Hans Interesser.

”Formålet med, at jeg blev skabt, er, at jeg skal være vidne og arbejde for udbredelsen af Hans Rige. Der er indgraveret én målsætning på mig - at tjene Gud og tilbyde mig selv som offergave. Han planlagde denne mission længe før, Han skabte mig; det fortalte Han mig. Han skabte Mig på dette særlige tidspunkt i historien til denne særlige mission. Hver enkelt af os har en mission på jorden.”

En af mine venner sagde: ”Du ved, at vi ikke alle sammen er Moder Teresa, og vi kan ikke nå op på hendes plan. Jeg er bare husmor, hvad er min mission?”

”At være en god husmor og passe på, hvad Gud har givet dig. Han viser altid alle, hvilke tjenester man skal gøre i dette liv, men hvad vi end gør, skal vi gøre det med kærlighed. Vi er ikke alle ens. Alle er forskellige. Tag for eksempel glas af forskellige størrelser. Så længe et glas er fyldt til randen med kærlighed og godhed, bliver Gud herliggjort uanset glassets størrelse. Derudover skal man give desto mere tilbage til Gud, jo mere man modtager fra Gud.

”Vi skal finde de uvurderlige skatte, der overskygger enhver verdslig magt. Den skat, som glimter med forbløffende Lys, er lige foran vore øjne og inden for alles rækkevidde, idet den er opnåelig for os alle uden undtagelse. Gud er Ild, men også Lys. Jeg vidste, at mit sind ikke ville have været i stand til at stige op og nå Gud, selv hvis jeg havde prøvet hårdt, men gennem nåde blev jeg løftet for at opdage Guds mysterier.

”Min tro blev genoplivet og gik forud for kærligheden til Gud, hvilket er en kostelig perle uden sammenligning. Lyset sætter vore åndelige øjne i stand til at se Skatten, som Han stiller foran os, og når vi gør det, vil vi bytte alt, vi har, for at eje Den. Det er ”den kosteligste Perle” – uden sammenligning. Men for at få den skal man gennemleve ”Herrens Dag.””

Aftenen sluttede. Mange af dem var berørt allerinderst inde. Nogle af dem blev senere vidner og har etableret økumeniske bedegrupper tilknyttet Budskaberne.

¹12. februar 2000

² Min Engel Daniel, 2. december 1986.

³1. juni 2002

⁴1. juni 2002.

⁵13. september 2002.

Kapitel 13
Den åndelige kamp

E n af de vigtigste ting at forstå i det åndelige liv er åndelig krigsførelse. Åndelig krigsførelse er kampen mellem Godt og Ondt, og slagmarken er os. Det er ikke krigsførelse imod kød og blod, men imod myndigheder og magter. I vor tids åndelige kamp er vi alle deltagere.

Lad os høre hvad Jesus sagde til mig en dag: ”i dag foregår der et stort slag;”¹

Lys og mørke har intet til fælles. Gode Engle er ikke oprørsengles (dæmoners) allierede. Der er usynlige magter i Himlen, som blev skabt, og som vi kalder Troner, Herredømmer, Suveræniteter og Magter. Der er tilstedeværelse af ondsindede kræfter og af Gode kræfter, som omgiver os. Hæren af Gode Engle, som Gud sørger for, er langt større i antal og meget mere kraftfuld end hæren af de mørke kræfter.

Ånder er udødelige. Vi har lært, at en stor vrimmel af engle faldt, og senere faldt også menneskets sjæl, og deres fald bragte lidelse, synd og død med sig. Havde det ikke været for Gud, som på Sin befaling beordrede lys, og lyset begyndte, ville hele den åndelige verden have ligget i ruiner, suget væk som asteroider bliver suget ind i og forsvinder i et sort hul.

Blandt de onde kræfter står Satan over alle andre dæmoner. Når han mærker, at han er ved at miste en sjæl, vil han skride til enhver handling for at paralysere den. Han vil ikke tøve med at bruge mennesker og situationer selv alle naturlovene imod den, han frygter, han vil miste. Han vil vende alting imod den sjæl, især når han fornemmer, at sjælen vil vende sig imod ham en dag og blive hans fjende, der knuser hans planer.

Jeg blev klar over, at de onde kræfter både ønsker vort legemes destruktion, og, hvad der er mere vigtigt, vor sjæls destruktion. Dæmonerne ville elske at se os tilbringe evigheden i Helvede med dem og lide, som de lider. De ønsker at drive mange mennesker til frafald og afvisning af Gud. De ønsker at gøre alt, hvad de kan, for at skade Guds skabning. Krigene, forbrydelserne, den ene nations had til den anden, opløsningen af familier og venskaber, aborterne, uenighederne og Kirkernes vedvarende adskillelse. Alle disse ting er på en eller anden måde dæmonernes manipulationer.

Dæmonerne er vrede på Gud over, at Han elsker os. De er vrede på enhver, som bliver Guds medsammensvorne og truer deres onde planer. De er vrede på Gud, når Han viser medfølelse og barmhjertighed for at frelse os. De er jaloux, når vi kræver vor retmæssige plads som Guds børn. De bliver rasende af desperation, når de indser, at de til sidst vil tabe kampen, men i mellemtiden fortsætter de med at bande ned i helvede af raseri og gøre alt muligt for at ødelægge alt det, Gud elsker og sætter pris på. Det er en kamp med de mørke åndelige kræfter, som ønsker at hjemsøge og beskadige vort sind og lede os til at gøre ondt, så at vi vil slutte os til dæmonerne i Helvede.

Helvede blev skabt efter englenes fald, efter kampen mellem Sankt Mikael og Lucifer samt hans følgesvende. Det er deres domæne. Vi skal tro på åndeverdenen; vi skal tro på det overnaturlige, fordi mange af de ting, som vi ikke kan se fysisk, virkelig findes. Himmel og Helvede findes.

Mørkets kræfter tager til og dækker mange nationer som en dis, og alligevel kan vi ikke sige, at vi ikke har fået tegn på denne krigsførelse! Størstedelen af menneskene undgår at tale om disse ting og foretrækker at skifte emne eller lukke deres ører. Hvis de er bange, betyder det, at de tror, men ikke vil forholde sig til sagens kerne af forskellige grunde. Men hvis vi åbner vort åndelige øje, vil vi se den store hær af Guds Engle omkranse den stridbare slagmark af oprørske engle, ligesom jeg har set dem i den vision, som Gud har vist mig.

Vi er alle deltagere i denne kamp, og våbnet, vi har fået for at bruge det til at overvinde vore fjender og ende med at triumfere, er bøn. Når vi beder oprigtigt, er vi automatisk på Guds side, og selv i vor svaghed behøver vi ikke frygte, for Guds kraft er bedst i vor svaghed.

Missionen, som er givet til mig af Kristus, er Kirkernes Enhed. En opgave, som langt overstiger min kapacitet. Men Gud bruger vor uduelighed og svaghed til at vise styrken af Sin Kraft, for det er i vor svaghed og vor afhængighed af Gud, at vi kan være stærke. Jesus sagde til mig:

”Jeg har givet dig sjælstyrkens dyd til at være alle dine andre dyders grundelement, eftersom Jeg forberedte din sjæl til denne kamp i jeres tider, hvor godt deformeres til ondt;²

”Jeg minder dig om, lille korn, at du udkæmper den samme kamp, som alle Mine profeter udkæmpede; storme kan blæse på dig, oversvømmelser kan rejse sig for at drukne dig, men intet af det vil overvinde dig, for Jeg er med dig, og i Min gode varetægt vil du modstå din skrøbelighed;”³

”enhver, som trofast forsvarer Kirken og vidner, er som levende fakler for Os (den Hellige Treenighed), fordi deres ord blusser op i verdens mørke; Jeg giver dem en krigers hjerte for at udkæmpe troens og retfærdighedens gode kamp, og i denne for jeres tider åndelige kamp slutte jer til Mine Ærkeengle, Mikael og Rafael, som er dominerende i styrke og tapre Krigere for Retfærdighed, der gennem Mit Lys iagttager ethvert aspekt af menneskelig adfærd …”⁴

Gud ved, hvor skrøbelige vi er. Han ser vore oprigtige anstrengelser, at vi prøver på at ’kæmpe den gode kamp’ og forsøger at glæde Ham og alligevel ikke når vore mål. Han kan tage over. Herren ønsker at komme og ’redde dagen’, fordi det vil minde os om, at det er Hans kraft, ikke vor egen.

Dette liv er en åndelig kamp, og i den kamp vil vi til tider blive såret. Det kan oven i købet se ud, som om vi har tabt kampen og ligger døde på slagmarken. Men så beder Jesus os om at vende os til Sin Moder, Jomfru Maria, for at få trøst. Disse er Hans ord:

”i dag i disse tidernes ende, hvor slaget raser i Vore to Hjerter (Jesu og Marias) og i Vore børn, som vidner om Sandheden, siger Jeg jer: skynd jer til jeres Velsignede Moder, der, som en høne, der skjuler sine unger under sine vinger, også vil skjule jer under Sin Kappe;”⁵

”vend jer til jeres Moder, hvis verden påfører jer store sår, og Hun vil forbinde jeres sår med Sin Moderlige Kærlighed og Hengivenhed;”⁶

Jeg husker, da det på trods af, at jeg gjorde mit bedste, ikke lykkedes mig at fuldføre noget, Han havde bedt om. Jeg var så skuffet, men nok så hurtigt viste Jesus sig derpå, og fortalte mig på en meget faderlig måde: ”vær ikke bekymret, du er kun ved at lære nu, og Jeg glæder Mig over dine bestræbelser, fordi Jeg har set, at du forsøger;”

Når vi giver Ham et løfte, skal vi ikke desto mindre følge op. Vor villighed i begyndelsen og talens gode intentioner skal følges op af handlinger, så det ikke bare er tomme ord. Herren æres, når vi forbliver vedholdende og trofaste til den bitre ende.

Efterhånden som jeg begyndte at få flere og flere invitationer til at give mit vidnesbyrd, huskede jeg, Gud havde fortalt mig at: ”fyldt af Min Helligånd I skal blive mange;”⁷ Det var for at opfylde, hvad Gud sagde i begyndelsen. Gådefuldt havde Han forudsagt disse ord, som betød, at i Hans Helligånds fylde i mig vil mange omvendes ved, at jeg lader Guds Ord genlyde. Han forudsagde, at Han ville sende mig over havene til hver en nation med Hans Budskab, tilbagelægge hele kloden og til mennesker, som ikke engang kendte Ham. Og således skete det. Jeg begyndte at rejse til mange nationer spurtende som en sprinter atlet, som en globetrotter. Nogle modtog mig med åbne arme og modtog Guds Ord med et åbent hjerte. Andre gange ventede der mig kamp fra det øjeblik, jeg trådte ud af flyvemaskinen. ”ved højlys dag griber rædsel dem (dæmonerne) ved lyden af Helligånden,” sagde Herren til mig en dag. Men det var med i ’pakkeløsningen’.

Nu var jeg oplært til at være stærk, og mine uovervindelige våben var en Rosenkrans i den ene hånd og et Kors i den anden. Den 7. januar 2002 sagde Jesus til mig:

”i Min nådige nedladenhed nedværdigede Jeg Mig til at vælge dig, oplære dig og forme dig til en atlet; nu har Jeg den tilfredsstillelse at se dig ivrig efter at glæde Mig ved villigt at gå ind på slagmarken;”

Vi er alle med i dette kapløb på den ene eller anden måde og i højere grad, når vi engagerer os i at arbejde for Gud. At arbejde for Gud er at lade sig indrullere på en slagmark og blive placeret i frontlinjen.

Det er nødvendigt, at vi kommer godt i gang med vort kapløb, og Gud vil opmuntre os til at slutte kapløbet med at fuldføre det og triumfere, uanset hvilken mission Han har givet os, og vinde prisen, så vi kan sige ligesom Sankt Paulus: ”Jeg har stridt den gode strid, fuldført løbet og bevaret troen.”⁸ Derfor kan Gud oplære os til at være stærke på slagmarken og ikke løbe formålsløse rundt som hovedløse kyllinger men sige, som Sankt Paulus sagde, med den hensigt at vinde: ”Jeg løber derfor ikke hid og did, og jeg er ikke som en bokser, der slår i luften.”⁹

På et tidspunkt blev jeg inviteret til at tale i Puerto Rico. Biskoppen havde besluttet at arrangere et møde på det såkaldte Hellige Bjerg, hvor der også er en kirke. Syv tusinde mennesker samledes på bjergtoppen. Imidlertid var ikke alle hans præster tilhængere af hans invitation til mig, hvilket skabte splid mellem biskoppen og præsterne. Hele vejen gennem mødeforberedelserne opponerede en præst i stiftet konstant den stakkels biskop og mit besøg. Han sagde, at alle andre Kristne uden for Den romersk katolske Kirke er skismatiske, så ved at være græsk ortodoks var jeg skismatisk, og det var skandaløst, at en katolsk biskop ville invitere mig til at tale. Fordomme og stolthed kan gøre os blinde, få os til at lukke vore hjerter og give næring til det onde og konflikter, hvor Gud havde ment det godt.

Da jeg ankom til mødet, så jeg præsten sidde på første række med en lille båndoptager. Jeg havde ondt af ham, fordi han blussede af sved efter at have klatret op ad det stejle bjerg for at komme dertil. Midt under min tale, da jeg talte om Helligånden, blev jeg brat opmærksom på, at folk blev meget ophidsede og ikke længere kiggede på mig, men på solen. For mange så det ud, som om solen gik i spin med forskellige farver omkring sig. Jeg vendte mig om og så miraklet, men kun for en kort stund og vendte derpå tilbage til at oplæse Jesu Budskab. Præsten så også ’solmiraklet’, og alligevel var hans reaktion at kritisere mig, fordi jeg ikke havde været opmærksom nok på tegnet og i stedet var fortsat med at oplæse Budskabet.

Det ekstraordinære tegn i solen blev udtrykt så kraftfuldt og så majestætisk, at det fremkaldte ærbødighed for det Budskab, jeg læste. Det efterlod alle i ærefrygt. De, som tidligere var i tvivl, kom for at fortælle mig, at de ikke kun havde set solen gå i spin, men de havde også set Kristi Hellige Ansigt på himlen samt på mit. Kristi Hellige Ansigt, der var oven på mit ansigt, var bedrøvet og bar tornekronen med blod strømmende ned over hele Hans Ansigt.

Hør her, djævelen kan imitere Guds handlinger, men han kan ikke forfalske herligheden og det majestætiske i en af Guds hellige manifestationer.

Ikke desto mindre blev præsten efter den begivenhed min største forfølger i Puerto Rico, hvor han kaldte mig en heks og satanist i nyhedsbreve.

Det var én af de mange kampe, hvor jeg havde mulighed for at følge op på mit ophøjede tilsagn om at følge og tjene Gud. Men som de fleste af os henvendte jeg mig selvfølgelig til Gud og beklagede mig:

”Jeg er blevet gjort til genstand for spot … hvor mange flere ondskabsfulde ting vil de sige om mig? Selv til gengæld for mit venskab tager de afstand fra mig, selvom alt, hvad jeg har gjort, var Din vilje, ikke min. Vil Du ikke forsvare min uskyld?”

Gud svarede med disse ord:

”frygt ikke for jeg er dig nær; tillad at de ting sker, for med det offer får Jeg fat i sjæle, som er på vej til fortabelse; ah Vassula … en dag vil Jeg vise dig det store antal sjæle, som Jeg frelste gennem de sår, som dine kritikere har påtvunget dig, og gennem dine reparationshandlinger … Min Kærlighed til sjæle overstiger al mulig forståelse, og Jeg siger dig, Min tørst efter elendige sjæle er stor! hvordan kan Jeg så være ligeglad, Min Vassula? hvordan? når horder af nationer frafalder og gør oprør? nutidens oprør er endnu større end det Store Oprør, som kendes fra fortiden;¹⁰ forlader en hyrde sin flok? Jeg er jeres Hyrde, og Jeg elsker Min lille flok;”¹¹

Vi mennesker bryder os ikke om de prøvelser, vi gennemgår. Der er dog altid gode grunde til vore prøvelser, selv hvis vi ikke kan se dem. Jeg prøver altid på at minde mig selv om, at alt det, jeg udholder i den åndelige kamp, kan bruges i Guds frelsesplan og til mit eget bedste. Når vi tilhører Gud, kan Han bruge vore kors som ’himmelske gerninger’ for at frelse andre, som forkaster Ham og er på vej til fortabelse. Eller Han kan bruge vore prøvelser til vor egen helliggørelse. I begge tilfælde vil Han bruge dem til det gode.

Det samme gælder for vore fejl. Den 7. januar 2002 mindede Jesus mig om:

”hvad angår fejl og mangler, fyldte Jeg, hvor du manglede, og i Min overdådige kærlighed til dig tvang det Mig til at passe på Mig Selv, hvor du havde svigtet Mig; i Min faderlige barmhjertighed så Jeg på dine forsømmelser, som en fader ville se på sit eget lille barns forsømmelser: med medfølelse og nok så klar til at hjælpe med ømhed og hviske blide kærlighedsord for ikke at skræmme dig væk, mens Jeg endnu engang viser dig, hvordan Jeg tager Mig af dig og din egen udvikling; hvad angår de trængsler, du lider for Min Kirkes og for Min Skyld, Min søster, Min katedral, fortvivl ikke; med blot et enkelt blik fra Mig vil Jeg genopbygge det, der er blevet væltet;”

” … da Jeg viste dig Mit Bæger, rejste du dig og sagde: ”Jesus, tillad mig at drikke af Det og således tilbyde Dig alt det, som kan give Dig trøst;” og berørt og henrykt over dit tilbud hvilede Jeg Mig i dig og holdt om dig; i Mine Arme holdt jeg en lille påskelilje; knapt født og knapt kommet over sit dårlige helbred og alligevel helt igennem hjerte;”

” … da Jeg så dig beslutsomt og bestemt skynde dig hen imod Alteret, hørtes en høj lyd, som sang fra himlen: ”Halleluja! ære være vor Herre, som erobrede hende;” derefter løftede Jeg Bægeret til dine læber og befalede dig blot at smage Det, men ikke tømme Det for indhold; Jeg sagde: ”bring Mit folk til mig og sæt dem alle sammen omkring ét Alter; forkynd lydighed mod troen til alle nationer til ære for Mit Navn; vis dem hvor absurd det er at forblive splittede; Jeg vil altid være ved din side;”

Og opmuntret og fyldt med Hans kærlighed svarede jeg Ham: ”Herre, i Din Kærligheds tåbelighed har Du søgt mig og fundet mig … da jeg var i vanskeligheder fra alle sider, løftede Du min sjæl for at stige til himmels med Dig og udfri mig fra de tvedelte tunger … De slog mig ud flere gange, men det lykkedes dem aldrig at dræbe min ånd, og det vil aldrig ske, for Du er min Tilflugt.”

Gud viste mig også, hvordan ordene fra profeten Daniels bog er så aktuelle for vore tider. Daniel så i en vision en mand iklædt linned,¹² som sagde til ham, at i Tidernes Ende vil mange blive helbredte, gjort rene og rensede; at de onde vil fortsætte med at gøre uret; de onde vil aldrig forstå; de oplyste vil forstå.¹³

Disse begivenheder vil ske i Tidernes Ende og tegnet vil være, at ”Nogle af hans hærstyrker tager opstilling og vanhelliger helligdommen, den faste borg; de afskaffer det daglige offer og opstiller Ødelæggelsens Vederstyggelighed.”¹⁴ For bedre at få mig til at forstå, hvad det betyder, viste Gud mig, hvor mange kirker og Katedraler der bliver solgt på grund af mangel på præster, mangel på midler og mangel på de troendes deltagelse. Disse kirker bliver omdannet til dyre restauranter, hoteller, cafeteriaer og kasinoer.

I de tidligere Katedraler, hvor der blev udført hellige ritualer, og Gud blev tilbedt, er de Hellige Altre blevet omdannet til barer og billardborde. Det Hellige Alter var det Hellige Sted, hvor præsterne engang udførte Indvielsen, Kristi Evige Offer, hvor brød og vin forvandles til Jesu Kristi virkelige Legeme og Blod.

For at hjælpe mig til helt at forstå Kirkens alvorlige situation, gav Gud mig en nat en drøm. I den så jeg, hvordan pave Johannes Poul II¹⁵ led på grund af det generelle frafald og oprør. Jeg fik vist Rom, og jeg befandt mig stående i Sankt Peters Basilika for første gang. Basilikaen var tom. Jeg kiggede mig omkring og så marmorgulvet – det var smukt. Derpå så jeg en skræmmende scene, slanger snoede sig på det store Alter. Det var forsømt, og klædet, som dækkede det, var støvet med spindelvæv her og der. Paven sad alene på sin trone med sin højre arm placeret på tronens armlæn, og han hvilede sit hoved med sin hånd ved tindingen. Han var som i dybe tanker, men han blev faktisk pint. Jesus fik mig til at forstå, at han var alene, fordi så mange af hans egne modsagde ham og gjorde oprør imod ham. Det gjorde mig ondt for ham.

Og derpå gav Gud mig et Budskab til paven. Jeg mumlede: ”Brug mig helt som soning for Dine Hellige Intentioner.” Det store problem var, tænkte jeg: ”Hvordan i alverden skal jeg tage til Vatikanet og bare lige overgive det Budskab til paven?” Jeg har altid sagt og siger stadig, at det er nemmere at komme ind i Himmelsalene end at komme ind i Vatikanets sale! Det er meget nemmere at møde Gud og tale til Ham end at møde og tale til nogen af vatikanprælaterne for slet ikke at tale om paven! Men jeg overlod alt i Guds Hænder og stolede på, at Han ville vise mig vejen. Mere end nogensinde var jeg ganske enkelt nødt til at adlyde. Så jeg tog af sted til Rom uden nogen aftale eller nogen idé om, hvordan jeg ville møde paven. Jeg rejste med tog sammen med en præsteven, og til sidst ankom vi til Rom, den ’Evige By’.

At besøge Rom er en ærefrygtindgydende oplevelse. Overalt, hvor du ser hen, er der rester af det store Romerske Imperium og de monumenter, som herskere byggede til at leve videre efter deres korte liv. Ud over disse ruiner er der én konstruktion, der stadig står, bygget i lag igennem århundreder på knoglerne af den store Apostel; Sankt Peters Basilika. Når man ankommer til Sankt Peters, Vatikanets ’hoveddør’, kan man ikke lade være med at beundre synet. Genialiteten fra nogle af de største og dygtigste kunsthåndværkere i historien – inklusive Michelangelo – omgiver dig. Alt blev designet som en hyldest til Gud, en symfoni i marmor, granit og ærefrygtindgydende kunst. Håndværkerne bestræbte sig på at vise Guds herlighed – og det ses. Stående inde i Basilikaen er man blot et fnug midt i dens storhed. Og alligevel var jeg dér, kaldet af Skaberen, og prøvede at regne ud, hvordan man trænger ind i den for at møde paven.

Vi vidste, at hver onsdag mødte paven de troende i samlet audiens i Vatikanets store Sal. Der var kun adgang med billet, så vi skyndte os hen til Vatikankontoret, og det lykkedes os at få fat på to billetter. Kontoret udleverer billetterne vilkårligt, idet de viser indhegningen og rækkenummeret, hvor man skal sidde. Ingen kan foretage specielle ønsker; man er forpligtet til at gå til det område, som er anvist på billetten. Da jeg først var inde, begyndte jeg at forstå Guds igangværende plan, eftersom vore billetter placerede os i en sektion lige ved siden af aflukket på midtergangen, hvor paven ville komme forbi! Hvis jeg havde siddet et andet sted, ville jeg ikke have været i stand til at fuldføre det vanvittige, jeg var i gang med.

Fire tusinde mennesker fra hele verden var stuvet sammen i salen. Alle sang højt og jublede i spændt forventning om pavens ankomst. Jeg var rolig, men meget glad over, at jeg var kommet så langt. Nu skulle min mission impossible i aktion.

Da paven kom ind, blev jublen endnu større. Han holdt sin tale, og da den sluttede, begyndte han langsomt at gå op ad den brede midtergang først langs min side af midtergangen, og derpå ville han gå til den modsatte side og gå ned igen, mens han velsignede de mennesker, som han passerede, idet han aldrig standsede, eftersom det var imod protokollen. Da han nærmede sig mig, tog jeg et stykke papir frem, hvorpå jeg havde skrevet Budskabet. Paven standsede lige foran mig med ansigtet vendt imod mig og velsignede mængden bag mig langs min række. Jeg rakte ud og listede Budskabet ind i hans hånd. Paven må have mærket noget blive listet ind i sin hånd, men fordi det sker for ham ret ofte, er jeg sikker på, så lykkedes det ham at lægge det tilbage i min hånd uden at ændre udtryk, han fortsatte blot med at smile, før han roligt gik væk.

Jeg mærkede mit hjerte synke ned i livet: ”Jeg fejlede, jeg fejlede!” tænkte jeg. Så skete der noget ekstraordinært. Lige bag mig stod en polsk præst på sin stol, lænede sig næsten hen over mig og kaldte lykkeligt på paven non-stop. Paven drejede sit hoved for at kigge på ham og smilede, idet han så, at det var en polsk landsmand. Så paven gik tilbage, hvilket han ellers aldrig gør, og stod præcist foran mig igen og kiggede op mod præsten. Jeg rakte min hånd ud til det brede skærf om pavens talje og stoppede nemt Budskabet ind under det. Lige da jeg gjorde det, holdt præsten, som strakte sig faretruende over mig, min arm for at holde balancen, og uforvarende førte han min hånd til pavens skærf. Jeg lagde da mærke til, at det yderste af Budskabet var synligt og let at se, så jeg rakte min hånd ud igen og skubbede papiret godt ind bag skærfet. Jeg vidste, at senere, når paven gik tilbage til sin bolig og tog sin kåbe af, ville Budskabet falde ned fra skærfet, og han ville læse det.

Det var forbløffende, at på trods af al sikkerheden og fotograferne samt ærkebiskopperne, der ledsagede ham, var der ingen, der lagde mærke til, hvad jeg havde gjort. Vatikanets fotograf tog et billede i det selvsamme øjeblik. Jeg sukkede af lettelse; missionen var fuldført. Præsten, der ledsagede mig, havde været så begejstret over at se paven, at han heller ikke bemærkede noget som helst, skønt han vidste, hvad jeg havde gang i. Da vi endelig var ude på Sankt Peters Plads, var han bange for overhovedet at spørge mig, om det var lykkedes. Da jeg fortalte ham, hvad der var sket, blev han så overrasket, at, om så en tsunami havde ramt ham lige der, så ville det have haft mindre effekt på ham end mine nyheder. Det var sådan et chok, at han ikke var langt fra at besvime lige midt på Sankt Peters Pladsen.

På helligtrekongersdag den 6. januar 1994, nogen tid efter mit første møde med paven, havde jeg en anden drøm med pave Johannes Poul II. Jeg så paven meget klart i hans hvide robe. Han stod over for mig og kiggede på mig. Imellem os stod der et flødefarvet plastikbord, som, forstod jeg, repræsenterede enkelhed. Jeg kiggede på hans hvide robe, idet jeg studerede den. Der var ingen udveksling af ord, men vi følte os begge trygge ved hinanden. Han satte sig derpå ved mit bord og ventede på sit måltid. Begejstret vendte jeg mig til højre for at åbne et skab og hente en tallerken med en dessert, som jeg havde tilberedt til ham.

Jeg sad over for ham og kiggede på, mens han spiste desserten, som han tydeligvis nød. Da han havde spist, rejste han sig op for at gå. Jeg skyndte mig hen for at følge ham til døren, men da jeg gik ved hans højre side, så jeg, at han brugte stok. Stokken var også flødefarvet og var ikke lavet af dyrt træ, men af noget andet plastiklignende materiale, som var formet, så det lignede bambus. Ved hjælp af stokken begyndte han at gå hen imod døren, og jeg lagde mærke til, at selv når han brugte stokken, havde han vanskeligt ved at gå. (Det var lige før, paven begyndte at bruge stok i virkeligheden. )

Et kort øjeblik troede jeg, at han ville falde, så uden at tøve og uden tilladelse greb jeg fat i hans højre arm og trak den rundt om min hals og skuldre for at støtte ham. Han protesterede ikke og accepterede min hjælp. Så jeg lagde min venstre arm om livet på ham for at løfte ham så meget som muligt med min venstre side og bære hans vægt med min ryg. På den måde løftedes hans fødder næsten fra gulvet. Da jeg lagde min venstre arm omkring ham, kunne jeg mærke hans ribben. Jeg var overrasket over, hvor tynd han var. Man kunne ikke se, hvor udtæret han var, når man så ham i hans løse klæder. Paven protesterede ikke imod min hjælp hele den tid, jeg bar ham på min ryg.

Efterfølgende tillod Herren mig at forstå drømmen i mine tanker – paven repræsenterede Kirken. Ikke så lang tid før denne vision havde én af mine præstevenner mødt paven og givet ham én af bøgerne med Budskaberne. Senere så en anden præst bogen i pavens private kapel. Desserten, som jeg nu så paven spise i min drøm, repræsenterede Guds Budskaber. Da han spiste desserten, betød det, at han havde læst Budskaberne, og at han satte pris på dem, og at de er en god hjælp til evangelisering.

Derpå lod Herren mig også forstå, at billedet af paven, der havde brug for hjælp og gik med stok samt var udtæret under sine klæder, repræsenterede, hvor alarmerende svag og sårbar Kirken er blevet, i stor udstrækning på grund af splittelserne i den, som har spredt globalt frafald. Det kan godt være, den ser sund ud udefra, men Kirken er blevet svækket indefra af mangel på åndelig næring. At jeg bar paven på min ryg betød, at min mission var at hjælpe Kirken gennem Budskaberne og mit vidnesbyrd, og det ikke kun den institutionelle Kirke men alle troende mennesker, som udgør Kirkens mystiske legeme.

Dette var også for at bekræfte Budskabet, som Kristus gav mig en dag: ”Jeg har brug for at konsolidere Min Kirke;” det ville Han ikke have sagt, hvis Kirken var sund og stærk.

Der er brug for bønner for at overvinde splittelserne, lukke Molochs mund, menneskeofringens afgud, gøre en ende på frafaldet, krigene, terrorisme, forbrydelserne etc. og holde fast ved Herren. Selvom Gud er usynlig, er Han stadig med os og iblandt os. Når Gud til sidst åbenbarer Sig i al Sin Herlighed, vil Han besejre djævelen og hele hans slæng til Sin tid. I mellemtiden bør folk lære at bede alle tiders Mægtige Kriger, Ærkeenglen Sankt Mikael, om beskyttelse, en bøn som djævelen meget belejligt dyssede ned i årevis. Dette er, hvad vi bør bede dagligt:

Hellige Ærkeengel Mikael, forsvar os i kampen,
vær vort værn mod djævelens ondskab og fælder.
Gud kue ham! Derom beder vi ydmygt.
Og du, Himmelske Hærfører,
nedstyrt ved Guds Kraft til helvede Satan og de andre
onde ånder, som strejfer omkring i verden
til sjælens fordærv. Amen.

¹21. november 1988

²22. juni 1998.

³21. juni 1999.

⁴22. juni 1998.

⁵3. april 1996.

⁶13. december 1992.

⁷15. december 1986.

⁸2. Tim 4:7.

⁹1. Kor 9:26.

¹⁰Salmernes Bog 95:8-11.

¹¹26. juni 1994.

¹²Daniel 10:5.

¹³Daniel 12:10.

¹⁴Daniel 11:31.

¹⁵Pave fra 1978 til 2005.

Kapitel 14
Profetier

D et er ikke kun personlige og åndelige kampe, vi møder i livet. Der er også verdens fysiske udfordringer. Og i vor tidsalder vil de udfordringer snart tiltage for os alle. Det er blevet åbenbaret for mig og for mange andre, at jorden vil lide på grund af vore synder. Guds budbringere og Gud Selv har advaret os og indtrængende bedt os om at ændre os, før det er for sent. Hans mål er at bringe os tilbage til fornuft ved at anspore os til at tage de rigtige beslutninger, så vi kan undgå eller i det mindste mindske fremtidige katastrofer. De profetiske forkyndelser om fremtidige begivenheder, som er åbenbaret af Gud, beroliger normalt de troende og undlader aldrig at give os en løsning, uanset hvor alvorlige de forudsagte begivenheder er.

I løbet af alle disse år under min mission har løsningerne, som Gud har tilbudt gennem Budskaberne, altid været de samme: til hver enkelt af os: ”I skal omvende jeres hjerter og angre;” til Kirken: ”forson jer og overvind jeres splittelser, da disse splittelser har svækket jer og er en skandale; og hold op med at sigte på hinanden med giftige pile og derved samle åndelig retfærdighed over jer.”

Når Budskaberne indeholder advarsler – det vil sige, når de forkynder noget, der endnu ikke er sket – er det, fordi advarslen er betinget, og de fremtidige begivenheder kan ændres alt efter vor reaktion. Jonas’ bog i Bibelen er et godt eksempel på dette. Gud advarede menneskene i Nineveh igennem profeten Jonas, at der snart ville komme en katastrofe over dem, hvis de ikke ændrede deres adfærd. Folk lyttede til advarslen, angrede og fastede, og katastrofen blev afværget.

Igennem de senere år har Gud vist mig fremtidige katastrofer, som vore synder vil påføre os, hvis vi ikke ændrer vor adfærd. Blandt andet blev jeg advaret på symbolsk vis om angrebet på New Yorks World Trade Center (tvillingetårnene) den 11. september samt om den første asiatiske tsunami, som Jeg vil forklare mere detaljeret senere. Men langt mere alvorlig end nogle af de tragedier er ”Straffen med Ild”, som Gud har vist mig, og som vil komme på jorden. Ilden vil komme som en orkan af ild og vil ødelægge tre fjerdedele af jorden. Lad mig først forklare profeti i almindelighed.

Profetier har altid eksisteret både før Kristus og efter Kristus. Bibelen fortæller os, at profeten, Elias, som levede længe før Kristus i Det Gamle Testamentes tidsalder, aldrig døde, i hvert fald ikke i den forstand som resten af os gør. I stedet blev han taget op i en ildvogn,¹ mens hans protegé, Elisa, forbløffet så på. Dette unikke privilegium, som Gud tildelte profeten, kan fortolkes som et symbol på, at Elias’ profetiske tjeneste aldrig vil dø. Blandt nogle religiøse mennesker er der er en opfattelse af, at al profeti endte med Bibelen, som blev færdiggjort for næsten 2000 år siden. Men det står ingen steder i Bibelen, at Gud ikke kan give profetiske tjenester, når Han vælger det, og til hvem Han vælger – og det har Han gjort gennem tiderne. Det vigtige er, at nye profetier ikke kan være i modstrid med noget i Bibelen, eftersom det ville være tegn på, at sådanne budskaber ikke er ’af Gud’.

Det Gamle Testamentes israelit-profeter brugte ofte udtrykket: ”Dette siger Herren …”. I Budskaberne, jeg har modtaget, vil man tilsvarende se udtrykket, ”Hør Mig …”. I samme stil som de gamle profeter udtrykker Gud Sig poetisk med autoritet og majestætisk, men også med ømhed.

Den profetiske gave spillede en større rolle i Kirkens historie samt i tilværelsen for dem, som profetierne var beregnet til. Denne gave, som er nævnt i Bibelen² som en af Helligåndens større gaver, har også en tendens til at fremprovokere negative reaktioner fra Kirkens hierarki, eftersom Gud mange gange sender Budskaber, der bebrejder dem for deres forsømmelse med at udføre deres Gudgivne pligter. Nogle Kirkeledere vil insistere på, at Helligåndens vejledning og formaninger kun kan komme gennem dem – de indviede eller udvalgte. De forkaster enhver irettesættelse, der kommer uden for deres rækker. Ikke desto mindre forbliver profeterne en stemme i Kirken til gavn for Kirken. Historien har vist, at Gud lige så vel kan og vil bruge ringere instrumenter – simple endda ’uvidende’ mennesker som Jeanne d’Arc, der havde ringe teologisk oplæring af nogen slags.

Profetens opgave er at irettesætte uden at pakke sine ord ind, når Gud har bedt om det. I modsat fald vil han blive stillet til ansvar. Når der er håbløshed blandt folk, bliver profeten bedt om at trøste dem med venlighed og derved give dem håb. Når Kirkens folk synder – som vi har set det med skandalerne omkring misbrug – irettesætter Gud kraftigt disse perverse handlinger, men griber samtidigt ind for at korrigere dem. Han vil korrigere Kirken, men vil aldrig angribe den eller nedbryde den. Gud vil advare Kirken, så den undgår destruktion. Bibelen gør det klart, at den onde aldrig vil overvinde Kirken: ”og dødsrigets porte skal ikke få magt over den.”³

Herren forklarede Selv profetens rolle i Sit Budskab af 12. februar 2000:

”Jeg har lært Mine profeter at beskue Mig i Min Hellighed ved at give dem lov til at få adgang til Min Herlighed for at fryde sig i Mit umiddelbare Nærvær og smage Min mildhed; derfor er den eneste teologi, og Jeg vil kraftigt tilføje, den eneste sande teologi, beskuelsen af Mig, jeres Gud, og en forsmag på den Lyksaliggørende Vision; dette er den sande og hellige teologi; det er ikke den lærde teolog, som bladrer i sine papirer, der med sin teologi gøres til en profet for at profetere, men dem som Jeg selv salvede med Min Kærligheds salvelse og derved indlejrede dybt i Mit Hjerte for at nå ind i de indre Guddommelige og ekstraordinære inspirationer, der ligger i Mit Hjerte for at blive udråbt som ild til Mit folk; …

”i al evighed havde Jeg endvidere forudset dette frafald i Kirken, men Jeg havde også forudset Min Frelsesplan i dig, hvor Jeg ville stige ned fra Min Trone og henvende Mig til dig med Mit guddommeligt poetiske Kærlighedstema og åbenbare for dig og for andre gennem dig Min kærlige mellemkomst på grund af Min Uendelige Barmhjertighed; ”

Gud kan bruge hvem, Han vil, til at tjene som profet. Under den Første Verdenskrig i 1917 sendte Herren Jomfru Maria til Fatima, en landsby i Portugal, hvor hun viste sig for tre fattige analfabetiske børn. Hun fortalte dem, at hvis verden ikke angrede og vendte tilbage til Gud, ville der komme en Anden Verdenskrig, som ville være værre end den første, og at Rusland ville sprede sine forseelser over hele verden. Det var meningen, at Kirken og verdens mennesker skulle tage disse advarsler alvorligt og handle med det samme. Men i stedet blev børnene i Fatima behandlet dårligt, og Jomfru Marias profetier blev negligeret. Desværre skete alt det, Maria fortalte børnene. Anden Verdenskrig startede treogtyve år efter åbenbaringerne i Fatima og førte til millioner af menneskers død. Begyndende med Bolsjevikrevolutionen i 1917, det samme år som åbenbaringerne, spredtes kommunismen over hele verden med underkuelse og millioner af dræbte mennesker.

I 1980’erne, da Sovjetunionens og de andre kommunistiske landes magt stadig var på sit højeste, kunne ingen have forudsagt, at kommunismen i Europa snart skulle blive til aske. Men den 4. januar 1988 hørte jeg Jesus kalde mit navn indtrængende, og på tonen i Hans Stemme vidste jeg, at Han var plaget. Jeg skyndte mig at få fat på en pen for at skrive. Han sagde:

”én af Mine elskede døtre ligger død! én af dine søstre!”

Jeg forstod, hvorfor Herren kaldte Sovjetunionen for min ’søster’, eftersom dets indbyggere primært også er ortodokse Kristne som jeg.

”Hvem ligger død, Herre?”

”Min højtelskede datter, Rusland!”

Læg mærke til, at her kaldte Herren hende ved sit rigtige navn. Derpå sagde Herren, som om Han havde travlt:

”kom! kom og Jeg vil vise dig hende;”

Han tog min ånd med ind i en vision. Jeg så mig selv stå i et vidstrakt vildnis i udkanten af en ørken. Han pegede med Sin Finger på en kvinde, som lå død et par meter fra mig under en brændende sol i ørknen. Hendes krop var udmagret af tyranni, og selv i sin død virkede hun forladt. I en vision mærker man alting, og alting kommer til live. Da jeg så hendes tilstand, og hvor bedrøvet vor Herre var, blev jeg så ked af det, at jeg brast i gråd. ”åh græd ikke, … Jeg vil genoplive hende for Min Herligheds skyld; Jeg vil genoplive hende, som Jeg genoplivede Lazarus! udbrød Herren.

Derpå forklarede Herren mig i metaforiske vendinger, at under årene med kommunisme i Rusland og i andre lande brændte de Hans Huse (kirkerne) og blev ateister. Så sagde Han, at jeg skulle holde op med at græde, for lige nu var Han ved Rusland med Sin Hånd på hendes hjerte for at varme hendes hjerte, oprejse hende og forvandle hende, så at hun kan herliggøre Ham. Ikke længe efter dette hørte vi, at kommunismen i Rusland var død. Profetien blev opfyldt under den ortodokse fejring af Forklarelsen i august 1991 med opløsningen af Sovjetunionen, som formelt opløstes i 1991 på dagen for højtideligholdelsen af Kristi fødsel den 25. december.

Havde vi lyttet til Guds advarsler gennem Jomfru Maria i 1917, kunne vi have undgået kolossale lidelser. Og det samme gælder nu, eftersom Han fortsætter med at advare os og kalde os til anger.

Jeg modtog mange flere profetier om Ruslands tilbagevenden til Gud, men hvad der slog mig mest, var profetierne om, hvordan hun vil rejse sig til at blive det land, der vil herliggøre Gud mere end nogen anden, og at hun vil lede mange nationer. Herren udtrykte Sig stærkt om hendes kraftfulde genoplivelse med ord som: ”Rusland, du vil leve!” Disse sidste profetier, som viser, at Rusland vil forsvare Kristendommen på den mest kraftfulde måde, er endnu ikke sket. Her er et kort uddrag fra et Budskab, som blev givet den 13. december 1993:

”Jeg siger dig, din søster, Rusland, vil lede (åndeligt) mange nationer og vil herliggøre Mig til sidst; … Jeg vil sætte hendes hyrder til at lede utallige nationer;”

Nedenstående Budskab blev givet til mig den 17. marts 1993, før en ny pave blev valgt – pave Frans. Budskabet er en advarsel om ikke at lade sig vildlede og lytte til falske profetier, der åbenlyst og uden frygt til venstre og højre fordømmer ham for, at han skulle være en ’falsk pave’. Eller endnu værre, at han skulle være Antikrist. På grund af hans åbenhed over for Ånden strides mange omkring ham, og de beklager sig. Hans prædikener er dristige, idet de børster støvet af gamle fordomme og stivheder og bøjer sig for enhed. Da det er et langt Budskab, har jeg udvalgt blot nogle få linier.

”Jeg, Jesus Kristus, ønsker at advare Mine præster, biskopper og kardinaler, Jeg ønsker at advare hele Mit Hus om en stor prøvelse; Min Kirke nærmer sig en stor prøvelse; husk at Jeg har udvalgt jer ved Min helliggørende Ånd for at herliggøre Mig; Jeg har udvalgt jer fra begyndelsen til at være Min Kirkes faste grundpiller og leve ved tro på Sandheden; Jeg har udvalgt jer til at dele Min Herlighed og vogte Mine lam;

”Jeg siger jer sandeligt, at I snart vil blive prøvet ved ild; bed og fast for ikke at blive sat på prøve; stå fast og hold traditionerne, som I har lært det; adlyd Min pave, ligegyldigt hvad der sker; forbliv trofaste mod ham og jeg vil give jer den nåde og den styrke, I får brug for; Jeg beder jer indtrængende om at forblive trofaste mod ham og hold jer væk fra alle, som gør oprør imod ham; lyt især aldrig til nogen, der afviser ham: lad aldrig jeres kærlighed til ham blive uoprigtig; … Mine fjender vil prøve på at købe jer til sig selv med lumske taler, den onde er allerede i gang med sit arbejde, og Destruktionen er ikke langt væk fra jer; paven vil gennemgå stor lidelse; det er grunden til, at I alle vil blive forfulgte for at proklamere Sandheden og for at være lydige over for Min pave; det er også derfor, de vil hade jer, fordi deres handlinger er onde, og enhver, der arbejder for den onde, hader virkelig Lyset og undgår det af frygt for, at hans Destruktive handlinger skulle blive afsløret;”

Jeg bliver ved med at sige til folk: ”Hvor meget længere vil Gud tie?” Jeg har det, som om profetien om Ild nu er meget nær.

Den første profeti om Straffen med Ild blev givet til mig i en vision den 1. september 1987. Jeg blev kaldet af Gud:

”Vassula, Jeg vil give dig et syn, der vil løfte dig til Mig; Jeg vil vise dig, hvordan himlen vil komme til syne;”

Himlen blev vist for mig. Den så ud som en hvilken som helst nat med stjerner. Så skete der en forandring. I stedet for stjernerne viste noget andet sig, noget truende. Det så ud som pletter af maling, ligesom en malers palet, men én farve var dominerende, overgik og havde herredømme over alle andre. Den var rød og tyk og tog til i fylde som gær, der væltede over os ovenfra. Denne profeti er endnu ikke sket. Vi får advarsler og tid til at ændre vort hjerte. Den røde, tykke maling kunne være lava eller ild.

Profetien blev udvidet med videre forklaringer fra Gud, som man kan læse nedenfor. Dette er, hvad Herren sagde:

”Jeg har siden tidernes begyndelse elsket Min skabning, men Jeg skabte Min skabning til også at elske Mig og genkende Mig som deres Gud, … siden tidernes begyndelse har Jeg vist Min Kærlighed til menneskeheden, men Jeg har tilmed også vist Min Retfærdighed; … verden har uophørligt krænket Mig, og Jeg for Min del har uophørligt mindet dem om Min eksistens, og om hvor meget Jeg elsker dem, Mit Retfærdighedsbæger er fuldt, skabning; … Mine råb giver genlyd og ryster hele himlen og efterlader Mine engle skælvende over det, der skal komme, Jeg er en Gud af Retfærdighed, og Mine Øjne er blevet trætte af at se på hykleri, ateisme, amoral; Min skabning er i sit forfald blevet til en tro kopi af, hvad Sodoma var; Jeg vil tordne mod jer med Min Retfærdighed, som Jeg tordnede mod Sodomitterne; I skal angre, skabning, før Jeg kommer;”

I Sin Barmhjertighed bryder Herren Sig ikke om at straffe os; det er derfor, Han kommer for at gøre os raske. Spørgsmålet er, om vi overhovedet ved, at vi har brug for en doktor? Anerkender vi og værdsætter vi overhovedet Hans Retfærdighed?

Den 4. maj 1988 gav Gud mig en anden vision af Straffen med Ild, som fik mig til at skælve. Jeg så mig selv stå udendørs, da en dødsens stærk, vild og giftig vind lige pludseligt blæste over naturen. Da den passerede over træerne visnede de øjeblikkeligt og tørrede ud, udbrændte. Det var som en orkan af ild, der efterlod sorg og død i sit spor. Folk løb af sted, forsøgte at indhalere frisk luft, men da de indåndede luften blev de straks forbrændte inden i sig selv, som om de havde slugt ild. Jesus fortalte mig:

”tiden er nær, nært forestående! O kom til Mig! Mine elskede! kom til Mig! Jeg er Vejen, Sandheden og Livet, kom til Mig nu, hvor der stadig er tid, hvor græsset stadig er grønt, og blomsterne stadig blomstrer på træerne, O kom! Jeg elsker jer i overflod! Jeg har altid elsket jer på trods af jeres ugudelighed og jeres onde gerninger … ak, tiden er næsten omme,⁴ det, der skal komme, er så tæt på jer!”

Og igen den 18. december 1994:

”Min Kirke vil bryde ud i glædesråb en dag, for i Min evigtvarende kærlighed vil Jeg hurtigere end forudset bringe en ende på Frafaldet … det værste skal komme; ikke alt kan blive bragt frem på én gang; Min Fader vil åbenbare Sin Mægtige Hånd til de fattige, men en orkan af ild fra øst vil forbrænde de frafaldne og Oprøreren på grund af alle de beskidte ting, de har gjort … den skyldige vil dø for sin skyld; hvis han omvender sig før Min Dag og genopbygger, hvad han har ødelagt og erkender sin synd, vil Jeg tilgive ham, og han vil leve og ej dø: det er Min Lov trefoldigt Hellig;”

Herren har talt om denne Ild så mange gange for at advare os, og hver gang spørger folk, om Han taler i metaforer eller bogstaveligt. De spørger mig, om Ilden vil være atomar eller naturligt forvoldt – måske af en asteroide - for eksempel. Jeg svarer:

”Jeg ved det ikke. Alt, jeg ved, er, at det er en virkelig ild, Herren taler om; Han har oven i købet kaldt den, ”orkan af ild”. Det er, som om atmosfæren vil antænde, og Han fik mig til at se det to gange i visioner. Jeg har nedskrevet alle disse profetier i ”Sandt liv i Gud” Budskaberne.

Den 11. september 1991 gav Gud mig en utrolig profeti, som senere skulle vise sig at blive tragisk for Amerikas Forenede Stater. Det var på dagen nøjagtig ti år før den store katastrofe med Tvillingetårnene i USA. I Budskabet var vor Herre meget utilfreds med menneskeheden. Med tungt Hjerte bad Han mig nedskrive dette Budskab:

” … Mine Øjne ser ned på verden af i dag og ransager nation efter nation, skanner sjæl efter sjæl efter noget varme, noget generøsitet og noget kærlighed, men kun meget få nyder Min gunst; meget få gør sig ulejlighed med at leve et helligt liv, og dagene og timerne flyver af sted og er nu talte før den store gengældelse;”

Så ændrede Jesus pludselig Sit tonefald og sagde alvorligt:

”jorden vil skælve og ryste, og alt ondt bygget ind i Tårne vil kollapse i en bunke murbrokker og blive begravet i syndens støv! oven over vil Himlen ryste, og jordens fundament vil vakle!”

På dagen den 11. september 2001 nøjagtig ti år senere faldt tårnene i New York som følge af det største terrorangreb i amerikansk historie.

Den horrible, apokalyptiske oplevelse af 11. september chokerede verden. Den bragte det amerikanske folk i knæ. I et stykke tid var kirkerne tæt pakkede, og folk vendte sig til Gud. Menneskene i New York City, som havde ry for at være bistre og anspændte på grund af bylivets stress, satte pludselig farten ned, blev venligere mod hinanden og fokuserede på det, der betyder mest i livet.

Men snart fortog chokket sig. Og i stedet for virkelig at vende tilbage til Gud og angre blev verden værre end før. I stedet for at forstå at disse tragedier kommer over os på grund af vore egne synder, fortsatte verden med hellere at ville følge djævelens vej end Guds.

Den 26. december 2004 ramte en tsunami Sumatra og andre lande i Det Indiske Ocean og dræbte over 230. 000 mennesker fra mange nationer. Jesus havde også givet mig profetier om denne katastrofe, og advaret mig fire forskellige gange i årene før den skete.

Den første profeti om tsunamien kom den 10. september 1987.

Dette er, hvad jeg skrev i min notesbog:

”Pludselig mindede Jesus mig om en drøm, jeg havde sidste nat, som jeg havde glemt. Det var det syn, jeg så for nylig, men det fremtrådte værre i min drøm.” Herren sagde:

”lyt, Jeg har ladet dig se synet i søvne for at lade dig føle det; nej, der er ingen mulighed for flugt!”

Jeg skrev:

”Jeg husker, da jeg så det komme som en gigantisk bølge, at jeg forsøgte at løbe og skjule mig, vel vidende at det var umuligt.” Jeg spurgte vor Herre: ”Men hvorfor gøre dette, hvis Du elsker os? Hvorfor?” Han svarede: ”Jeg er kendt som en Kærlighedens Gud så vel som en Retfærdighedens Gud;”

Jeg spurgte: ”Hvad kan vi gøre for at standse dette?”

Gud svarede:

”der kræves enorme forbedringer fra jer alle nu; I må forene jer og være ét, elske hinanden, tro på Mig, tro på Mine Himmelske Gerninger for Jeg er altid iblandt jer;”

Den 11. september 1991, den samme dag som advarslen vedrørende Tvillingetårnene, gav Jesus mig en anden advarsel om tsunamien:

”øerne, havet og kontinenterne vil uventet blive hjemsøgt af Mig med torden og med Flammer; lyt opmærksomt til Mine sidste advarselsord, lyt nu, mens der stadig er tid; læs vore Budskaber⁵ og ophør med at være fulde af foragt og være døve, når Himlen taler, … snart, meget snart nu vil Himlen åbne sig, og Jeg vil lade jer se Dommeren;”

Derpå fik jeg en tredje advarsel den 24. december 1991, aftenen for Kristi fødsel. Det var betydningsfuldt, at den blev givet juleaften. Jeg begyndte at forstå, at Jesus var meget ulykkelig over den måde, Kristne fejrer jul på i dag. Hvor de burde gå i kirke og tilbede Hans Hellige Navn, betragter mange julen som en ferie til fritidsbeskæftigelse og forbrug og krænker Kristus ved at lægge mere vægt på at pynte juletræer, udveksle gaver og spise sig syge end at prise Jesus og ære Hans Fødsel.

Kristus har sagt, at Fjenden langsomt, men sikkert arbejder på at afskaffe Hans Navn. For nogle år tilbage begyndte julekort at udelade Kristi navn. I dag står der ’Season’s Greetings’ under påskud af ’ikke at ville krænke andre religioner’, som om nogen virkelig bliver krænkede, når Kristne praktiserer, hvad de tror på og ’beholder Christ i Christmas’. Der findes mange lignende anstrengelser for at fjerne Jesu Navn fra samfundet, og de anstrengelser er en del af djævelens forsøg på at afskaffe Jesu Navn. Folk spørger: ”Hvor er Antikrist, og hvornår kommer han?” Mit svar er: ”Han er allerede på arbejde iblandt os, idet han arbejder på at afskaffe Kristus i vor verden.” Det er derfor, Kristi advarsel den 24. december 1991 sagde følgende:

”i dag kommer Jeg med fredsbetingelser og et Kærlighedsbudskab, men freden, jeg tilbyder, bliver spottet af verden, og Kærligheden, Jeg giver dem, bliver latterliggjort og hånet på denne Min aften, hvor Jeg blev født; menneskeheden fejrer disse dage uden Mit Hellige Navn; Mit Hellige Navn er blevet afskaffet, og dagene for Min Fødsel tager de som en stor ferie og dyrker afguder; Satan er trængt ind i Mine børns hjerter og har fundet dem svage og sovende; Jeg har advaret verden;”

Den fjerde og sidste advarsel, som refererede til tsunamien og andre fremtidige begivenheder kom den 18. februar 1993:

”se, de dage kommer, hvor Jeg vil komme med torden og lynild, men til Min sorg vil Jeg finde mange af jer uvidende og i dyb søvn! skabning, Jeg sender jer budbringer efter budbringer for at bryde igennem jeres døvhed, men nu er Jeg træt af jeres modstand og jeres apati; … beruset af jeres egen stemme opponerer I imod Min Stemme, men det skal ikke være for evigt, snart skal I falde – Min Kirke er i ruiner på grund af jeres splittelse; … ”jorden vil ryste, og som et stjerneskud vil den rotere fra sin plads og fjerne bjerge og øer fra deres pladser; hele nationer vil blive opslugt; himlen vil forsvinde som en skriftrulle, der ruller op, som du så det i din vision, datter (21. juli 1990, notesbog 44); en stor pine vil overgå alle beboerne og ve den vantro! hør Mig: og hvis mennesket siger til dig i dag: ”ah, men Den Levende vil have Barmhjertighed med os, din profeti er ikke fra Gud, men fra din egen ånd”, så fortæl dem: selv om I anses for at være levende, så er I døde; jeres vantro fordømmer jer, for I nægtede at tro i Min Barmhjertighedstid og forhindrede Min Stemme i at blive udbredt igennem Mine talerør til advarsel og frelse for Mine skabninger, …”

Ifølge videnskabsmændene rystede hele jorden, stoppede i et split sekund og kom ud af sin normale akse, da jordskælvet skete under havet i Det Indiske Ocean og forårsagede tsunamien. Flytningen af jordens plader forårsagede et mere end 600 mil langt brud, som forskød havbunden over bruddet måske ti meter horisontalt og adskillige meter vertikalt. Øen Sumatra og andre øer flyttede flere meter fra deres oprindelige plads. Det var en katastrofal begivenhed, en som helt sikkert ville fange vor opmærksomhed.

Nyheden om Tsunamien chokerede og rystede os alle, men ingen kan sige, at Gud ikke sender os advarsler. Han sender advarsler ved dem, Han vælger som talerør, men vort svar er ofte: ”Vi har ikke brug for advarsler; vi har Bibelen og Kirkefædrenes skrifter, vi forsømmer aldrig at tilbyde ofre og bønner, så hvad mere har Kristus at fortælle os end det, Han allerede har givet os?” De lukker ikke bare deres ører, men de forhindrer også, at Guds Ord kommer ud ved at opsætte forhindring efter forhindring.

Efter at tsunamien ramte Sumatra og fortsatte hele vejen til Afrika, betragtede hele verden apokalyptiske scenarier på fjernsynet. Rædslen over at se denne naturkatastrofe gøre både indbyggere og feriegæster til ofre i et tidsrum på blot minutter var dybt rystende – især over at finde ud af, at mange af ofrene var børn. Og dog var vi også vidner til ’miraklerne’, der fulgte: en tyve dage gammel baby blev fundet i live flydende på en lille madras; en lille svensk dreng blev fundet i live og uskadt; folk stod sammen for uselvisk at hjælpe dem i nød. Tragedien minder os om, hvor skrøbelige og små vi mennesker er – totalt afhængige af Guds planer – og miraklerne løfter vore hjerter for at prise Gud og vort medmenneske.

Men når en katastrofe af den størrelse rammer og kræver uskyldige liv, er der desværre nogle mennesker, der straks giver Gud skylden i stedet for den syndefulde menneskehed. For mange vil det være det eneste tidspunkt, hvor de husker Gud ved at tale om Ham med vrede, hvorved de krænker Ham endnu mere. Man hører dem sige: ”Hvis Gud er god, hvordan kan Han så tillade sådan noget?” Samtidig får smerte og sorg sommetider folk til at sige ting, de ikke mener.

Hvor hårde de end er, kan disse tragedier give mulighed for nåde. Men hvis vi bare ville rette os efter Guds advarsler, kunne nogle af dem forhindres helt.

I den samme profeti af 18. februar 1993 talte Gud også om en ’Mørkets Time’, der vil komme på jorden, hvis vi ikke ændrer vore hjerter og vender tilbage til Ham:

”det sjette segl er ved at blive brudt,⁶ og I vil alle blive kastet ind i mørke, og der vil ikke være nogen belysning, for røgen, der bliver sendt op af Afgrunden, vil være som røgen fra en kæmpestor ovn, således at solen og himlen vil blive formørket af den;⁷ … Jeg vil mase jer til jorden for at minde jer om, at I ikke er bedre end slanger … I vil kvæles og stivne i jeres synder … når Mørkets Time kommer, vil Jeg vise jer jeres indre; Jeg vil vende vrangen ud på jeres sjæl, og når I ser jeres sjæl så sort som kul, vil I ikke blot opleve en kval som aldrig før, men I vil slå jer på brystet i smerte og sige, at jeres eget mørke er meget værre end mørket, der omgiver jer; … Jeg vil gøre menneskeligt liv mere sjældent end nogensinde før; når så Min harme er blevet formildet, vil Jeg sætte Min Trone i hver enkelt af jer, og sammen med én stemme og ét hjerte og ét sprog vil I prise Mig, Lammet;”

Det, jeg forstår fra den passage, er, at en Advarende Dag vil komme på en særlig måde for at afsløre vort sande jeg for os, og hvad vi bærer i vor sjæl. De onde vil blive plagede og chokerede, når deres sjæls tilstand bliver afsløret for dem i Guds Lys.

Gud bliver ved med at kalde i vor sjæls nat og spejde gennem vinduet til vort hjerte, idet Han minder os om, at vi ikke blot udgør en fare for jorden, men for hele kosmos! Den 8. marts 2000 sagde Herren:

”Himlen har aldrig lænet sig så tæt ned til jorden, som den læner sig nu; for nogen tid siden kunne Jeg høre et suk eller to fra jorden, men nu kan Jeg næsten ikke høre noget; det er derfor, Jeg er bevæget til at få ondt af jer, generation; det, Jeg hører fra liget i en pralende tone, er: ”se! Jeg kan leve i en ørken som pelikanen; jeg kan leve i en ruin som sløruglen; jeg kan leve uden Gud, for jeg kan gøre det bedre end Gud …””

Den 7. februar 2002 gav Gud følgende advarsel til verden og til USA:

”jeres nation regerer i fuldstændig opposition til hele Min Kærlighedslov, der adskiller sig fra jeres aparte lovsystem; love som tillader de mest rystende forbrydelser, så det grænser til at bringe ikke blot hele jorden i fare, men også stabiliteten i hele kosmos; Jeg ser fra oven, hvordan jeres forehavender vil vende sig imod jer selv; verden smager allerede frugterne af sin egen kurs, idet den provokerer naturen til at gøre oprør med jordskælv og drage naturkatastrofer over jer og derved kvæle jer i jeres egne rænker; Jeg har gjort tegn til jer i årevis nu, men meget få lagde mærke til det; den renselse, der nu er som en plage for jer, generation, vil drage mange til Mig, og de, som lod hånt om Mine advarsler, vil vende tilbage til Mig i deres nød; …”

Hele verden henfalder nu i ondskab. Ironisk nok kalder verden på fred, men vore synder afholder os fra at opnå den. Den 30. september 2002 fortalte Herren mig:

” … de, som står på platforme og udråber fred … når de selv samme overtræder Mine bud og er i krig med Mig, hvordan forventer de så ved deres fulde fem at bringe fred?”

Da Jesus henvendte sig til mig tilbage i firserne, advarede Han os selv dengang om, at Faderens Bæger allerede var ved at være fuldt. Han sagde mange gange, at vi provokerede Hans Retfærdighed, som vil drage Straffen med Ild over os. Dengang var det imidlertid betinget. Efter at der var gået femten år, sagde Jesus derpå, at Guds Retfærdighed ikke kunne tilbageholdes helt, fordi Hans Budskab ikke var blevet fulgt.

Straffen kan imidlertid nedsættes. Hvordan? Ved at tilrette vore liv, ved at angre og leve et Sandt liv i Gud. Vi kan formindske Ilden med reparationshandlinger, handlinger af ægte kærlighed, bøn og især gennem Kirkernes forsoning og forening omkring ét Alter.

Den 7. januar 2008 vækkede Jomfru Maria mig lige efter kl. 3: 10 om natten. Hun fortalte mig, at vi er meget tæt på de begivenheder, som det er blevet forudsagt, at menneskeheden står overfor, og at de er udenfor vor dør; begivenheder der er blevet draget af verdens forkastelse af Guds Ord, verdens had, hykleri og gudløshed. Hun sagde, at ”jorden er i fare og vil undgælde med ild.” Hun sagde også, at ”Guds vrede kan ikke længere holdes tilbage, og at den vil ramme os, fordi mennesket nægter at holde igen med synd”, og at ”Guds Retfærdighed i alle disse år var for at lede så mange som muligt til Ham ved at række Sin Arm ud for at frelse dem, men kun få lyttede;”

”Hans Barmhjertighedstid vil ikke vare meget længere, og tiden kommer, hvor alle vil blive prøvet, og jorden vil udspy floder af ild fra sit indre, og verdens mennesker vil forstå deres fattigdom og deres hjælpeløshed uden Gud i deres hjerter; Gud er urokkelig og tro mod Sit Ord; tiden er kommet, hvor Guds husstand vil blive prøvet, og de, der afviser Hans Barmhjertighed, vil smage Guds Ild;”

Her spurgte jeg om Kirkens folk, som forfølger os og er blinde for Hans Barmhjertighedsgerninger. Vor Frue svarede at ”også de vil gennemgå, hvad de fortjener”; Vor Frue fortsatte med at tale om ofre. Hun bad mig om, ”at minde alle om, at Gud, vor Skaber, beder os om at overgive os mere til Ham, og at omvende sig ikke er tilstrækkeligt uden ofre og vedvarende bønner; der er forskellige måder, hvorpå man kan vise Gud sin kærlighed og gavmildhed;” at ”de, som i sandhed elsker Gud, er velsignede og ikke skal frygte noget i de dage;” Jomfru Maria sagde, at ”de, der holder ud gennem prøvelser, er velsignede;”

Hun er ”tilfreds med alle de præster, som deler og promoverer Guds Gerninger,” ”de skal forblive tillidsfulde, fordi de har modtaget særlig nåde fra Guds Ånd, og gennem Ånden blev de styrkede i Herren og Hans frelsesplan;” Vor Frue sagde, at ”Kristus skænker dem Sin fred. Hvis nogen tjener og ofrer sig som en gave, vil dommen, som skal komme med ild, ikke være så hård ved dem, for i deres sjæl vil de kunne glæde sig over Guds kald, der bragte dem til live; Vor Frue sagde, at ”mange er frafaldne, men mange vil blive rejst; mange var ikke i stand til at holde Guds Ord sikkert i deres hjerter og brød Ordet, som blev givet til dem;” Det er, hvad Vor Frue gav som et Budskab.

Den 28. november 2009 kaldte Herren på mig og gav mig en bøn, som jeg skulle viderebringe, og bad os om at bede den og bede om Hans Barmhjertighed. Dette er, hvad vor Herre sagde:

”Tal til Mig, Vassula, på denne måde:

”Kærligste Fader, lad ikke Din vrede komme ned på denne generation, så at de alle omkomme; lad ikke angst og nød komme ned over Din hjord for vandet vil tørre ud, og naturen vil visne; alt vil bukke under for Din vrede og ikke efterlade noget spor efter sig; Dit Åndedrags hede vil sætte jorden i flammer og forvandle den til en ødemark! en stjerne vil komme til syne i horisonten; natten skal ødelægges, og aske vil falde som sne om vinteren og dække Dit folk som genfærd; forbarm Dig over os, Gud, og døm os ikke så hårdt; husk på hjerterne, som glæder sig i Dig og Du i dem! husk på dem, der er trofaste og lad ikke Din Hånd falde over os med kraft, men løft os hellere i Din Barmhjertighed og anbring Dine forskrifter i ethvert hjerte; amen. ””

Da jeg fik den bøn, vidste jeg i mit hjerte, at den hastede. Især sætningen: ”en stjerne vil komme til syne i horisonten; natten skal ødelægges, og aske vil falde som sne om vinteren og dække Dit folk som genfærd …” slog mig, da jeg hørte den, fordi Jesus ændrede tonefald og blev meget alvorlig. For mig virkede den ude af kontekst med resten af bønnen. Så med andres hjælp sendte vi bønnen rundt i verden, og alle bedegrupper bad den kontinuerligt.

Fire måneder senere, den 20. marts 2010, kom vulkanen, Eyjafjallajökull, på Island i udbrud og producerede en enorm askesky. Regionen omkring vulkanen blev evakueret. Nogle mennesker i nærheden tog videoer, og man kunne ikke se ordentligt nogle få meter foran sig, da der var skyer af aske i atmosfæren, som dækkede folk som spøgelser. Alting var gråligt og dækket med aske. Flytrafikken stoppede, og de mange flyaflysninger resulterede i tab på millioner af dollars. De rejsende strandede over hele verden. Frugt, fisk og andre varer begyndte at rådne i varehusene.

Den 14. april 2010, mens vulkanen fortsat var i udbrud, sås en klar stjerne (ildkugle) i horisonten i det midtvestlige USA. Jeg tror, at denne spektakulære ’stjerne’ var en advarsel, eftersom vulkanen fortsatte med at spy aske i halvandet år. Men jeg tror, vore bønner blev hørt, for en endnu større vulkan ved siden af kom ikke i udbrud som forventet.

Da Gud gav os denne bøn, vidste Han, at meteoren var på vej mod jorden. Man må spørge: ”Hvorfor gav Gud os denne bøn til at bede fire måneder før, hvis det ikke var for at frelse os fra en vældig katastrofe?” Mange mennesker i verden lever i apati og i en ånd af sløvhed. Mange af de gejstlige forhindrer Gud i at tale til Sit folk og fejlrådgiver deres folk til ikke at lytte, hvorved de hindrer dem i at kende Guds Vilje.

Værre ting vil imidlertid ramme jorden, hvis vi som Farao, der i sin stædighed nægtede at lytte til Moses, ignorerer Tidens Tegn, og det vil være for sent.

På trods af Budskabernes alvor er de ikke ment som profetier om undergang og mørke. Guds mildhed og ømhed er ikke til at tage fejl af. Budskaberne og profetierne til vor tid er en gave fra Gud, som giver dem til os i disse vanskelige tider. De kommer alle fra Hans ubegrænsede Barmhjertighed for at vække os; de er et kald, som kommer fra Hans sublime Kærlighed. Vi er i Barmhjertighedens Time, men den vil blive efterfulgt af Retfærdighedens tid, fordi Gud ikke vil tillade os at krænke Ham for evigt.

Ingen vil være i stand til at hindre Guds planer. Det er kun et spørgsmål om tid. Jesus spørger os: ”generation, enheden vil komme, men hvordan, ved fredelige betingelser eller ved ild?” Det er op til os at vælge. Vil vi ændre os? Hvis vi gør det, behøver vi ikke frygte. Vi tilhører Gud, og Gud tilhører os. Sjælen, som overgiver sig til Gud, vil triumfere.

¹Anden Kongebog 2:11.

²1 Kor 12:10; 14:1.

³Matthæus 16:18.

⁴Mens Jesus sagde disse ord, så jeg i en indre vision en hed, dødelig, giftig stærk vind blæse på os og naturen, efterladende kun død på sin vej. Alt, hvad den rørte, døde.

⁵Jesu og Marias, de To Vidner

⁶Åb 6:12.

⁷ÅB 9:2.

Kapitel 15
Mirakler

F or yderligere at tiltrække vor opmærksomhed har Gud også givet mange mirakler og undere omkring min Mission; de er blevet udført af Helligånden under mine vidnesbyrd eller gennem bønner. Følgende er nogle eksempler på disse mirakler.

Jeg var inviteret til at tale i Amerika i et lille kapel i Independence, Missouri, den 11. januar 1992. I slutningen af min tale kom en køn ung kvinde med sin søn, en fireårig dreng indhyllet i et tæppe, hen til mig. Hans navn var Curt. Som på andre dage havde han feber den dag og var ikke i stand til at gå endsige have sko på. Han havde store smerter. Curts mor var knust, og hendes ansigt var opsvulmet af tårer. En lille nonne, søster Mary Lucille, var sammen med hende og talte på hendes vegne:

”Drengen er døende; han har invaliderende børneleddegigt.” Han var blevet diagnosticeret på Children’s Mercy Hospital i Kansas City, Missouri, da han var to år gammel.

Jeg var chokeret, for drengen må have forstået, eftersom han drejede sit ansigt mod mig og kiggede på mig. Søster Lucille fortsatte:

”Er du rar at bede over ham og velsigne drengen på hans pande?”

Moderen græd så voldsomt, at hun helt havde tabt fatningen. Jeg sukkede af medfølelse, og derpå rakte jeg min hånd frem for at gøre Korsets tegn på hans pande, idet jeg indvendigt desperat bønfaldt Herren og vor Velsignede Moder: ”Gør noget!” Sagde jeg. Blot de to ord. Drengen blev kureret med det samme, men vi vidste det ikke.

Curt og hans mor forlod kapellet for at tage hjem, men da de kom hjem, lagde barnet sig ikke ned, som han plejede; i stedet stod han op og talte og bad om mad og drikke. Den desorienterede mor greb sit barn og skyndte sig til hospitalet for at få ham tjekket. Hans blodprøver viste ingen tegn på sygdommen.

Nu ved jeg, hvad jeg gjorde og sagde, men det, de så og hørte mig sige, var en anden historie. Dette er, hvad de var vidner til: Efter at jeg havde velsignet Curt på panden, så de, at jeg tog Curts hænder og gjorde Korsets tegn på begge hans håndflader. Derefter løftede jeg åbenbart tæppet og gjorde Korsets tegn på hans fodsåler. Efter at have gjort det havde jeg øjensynligt løftet tæppet igen og gjort et stort Korsets tegn på hans rygrad. Derpå henvendte jeg mig til hans mor og brugte ordet ’når’ ikke ’hvis’, da jeg sagde til hende: ”Lær ham Rosenkransen, når din dreng bliver rask.” Jeg havde ingen anelse om det meste af det, der fandt sted. Men den lille dreng blev kureret og fortalte senere sin mor: ”Mor, da jeg kiggede på Fruen, var Hun meget smuk. Da Hun berørte min ryg, var Hendes hænder kolde, og det gjorde ondt.” (Han følte sikkert nogen smerte under helbredelsen. ) ”Så spurgte den smukke Frue mig, om jeg kunne tænke mig at få et glimt af Himlen, og Hun tog mig med derop, og jeg så engle.” Jeg var rystet, da jeg to måneder senere hørte deres version af, hvad der var sket.

Det var et mirakel, som Gud udførte i komplet tavshed. Sammen med drengen rejste moderen og nonnen rundt til mange byer i USA og gav vidnesbyrd om miraklet. De gav mig hele hospitalsjournalen, og jeg overdrog den til Vatikanet, men jeg fik imidlertid aldrig en bekræftelse på, at de havde modtaget journalen. Jeg beholdt dog en kopi af filen. Efterfølgende mødte jeg drengen flere gange, og sidste gang jeg så ham, var han højere end mig og en vidunderlig, flot teenager. Vi drak en juice sammen, og han spurgte mig: ”Hvad ønsker Gud af mig, eftersom Han helbredte mig?” Jeg lo og sagde til ham: ”Du skal bare være glad og elske Ham. Han har givet dig livet tilbage. Det er Hans gave, så vær glad.”

Curts bedstefar skrev følgende version af den mirakuløse helbredelse til et amerikansk ugeblad:

”Den 11. januar 1992 tog søster Lucille min datter ved hånden, da hun bar mit barnebarn til Vassula, som spurgte: ”Hvad er problemet?” Så bad Vassula til Gud Faderen, Jesus og vor Velsignede Moder om helbredelse. Curt blev helbredt gennem hendes bønner. Han er stoppet med medicinen, og alle helbredsproblemer som følge af leddegigten er forsvundet. Curt har fået en gave fra Gud gennem Vassulas bønner. Dette er bare ét eksempel på Guds fuldkomne Kærlighed og Barmhjertighed.”

Curt har set vor Velsignede Moder og har også fået den gave at være i stand til at se andre menneskers engle såvel som sin egen.

Der er sket så mange mirakuløse helbredelser i årenes løb gennem mine vidnesbyrd, men kun Curts forældre har gjort sig ulejlighed med at indhente hospitalsjournalen og give den til mig. Alle andre, som blev helbredte, gik glade af sted, men tænkte aldrig på at indhente lægelige journaler og give dem til mig.

En anden historie handler om en libanesisk kvinde, som boede i Stockholm, Sverige. Hun havde vand i lungerne. Hendes datter havde læst Budskaberne, og da jeg blev inviteret til at tale i en kirke i Stockholm, ville hun ikke gå glip af min tale. Hun var klædt på og klar til at gå, da hendes syge mor bad hende om at blive hjemme og holde hende med selskab. Datteren havde imidlertid besluttet sig for, at hun ville af sted for at høre min tale, og der var intet, der kunne holde hende tilbage. Moderen nægtede at være alene og besluttede sig for at ledsage sin datter, som var ret irriteret, da hun vidste, at hendes mors dårlige tilstand ville forsinke dem.

Da de ankom, var kirken tæt pakket. De kunne ikke finde to pladser ved siden af hinanden, så de blev nødt til at sidde adskilt fra hinanden. Det er værd at bemærke, at moderen ikke vidste noget om mig – om ’Vassula’ - ikke engang om mit navn var en mands eller en kvindes. Senere fortalte hun sin datter, at da hun kiggede på mig, mens jeg talte, så hun en Mand med skæg i mit sted. Mens hun kiggede på Ham, mærkede hun noget ske i sine lunger. Hun følte sig bedre og bedre tilpas under min tale og blev spontant helbredt. Da min tale var slut, skyndte hun sig dansende hen til sin datter og forsøgte at fortælle hende, at hun var blevet helbredt. Hendes datter kunne ikke fatte, hvordan hendes mor havde fået sit gode helbred tilbage fra det ene minut til det andet og var blevet fyldt med livskraft. Da moderen fortalte, at hun havde set en Mand med skæg, forstod de, at det var Jesus. Jeg hørte først historien den følgende morgen, før jeg forlod Stockholm. Datteren fortalte mig glad om miraklet.

Derfra rejste jeg til København, Danmark, hvor mit foredrag fandt sted om eftermiddagen. Før jeg begyndte mit vidnesbyrd om Budskaberne, fortalte jeg forsamlingen om miraklet i Stockholm. Blandt de tilstedeværende var der en ældre dame, der havde kræft i sin gane. Hun skulle på hospitalet tidligt den næste morgen for at blive opereret. Da hun hørte historien om miraklet, blev hun bevæget, og for sig selv mumlede hun blot: ”Jeg ville ønske, at noget lignende også ville ske for mig.” Den næste morgen kom hendes ven forbi for at tage med hende til hospitalet, men utroligt nok kunne kvinden ikke længere se noget tegn på kræft i sin mund, og da hun talte til sin ven, gjorde det ikke ondt. Hendes ven lagde også mærke til, at hendes tale var bedre; hendes artikulation var rigtig nu. Da hun endelig kom til hospitalet, tjekkede lægen hendes mund og var forbløffet over, at han ikke længere kunne se noget spor af kræften på hendes gane.

Under vidnesbyrdene rundt omkring i verden har Herren givet mange helbredelser - i USA blev en pensioneret læge med leukæmi helbredt blot med en velsignelse og en bøn over ham, i Chicago blev en fjortenårig døv dreng helbredt, da jeg lagde mine hænder på ham og bad, på en konference i Pittsburg bad jeg over en mand, som deltog på krykker, og da han gik i seng den nat, forsvandt smerterne i hans ben, og han var helbredt.

Desværre fik jeg ikke nogen af deres hospitalsjournaler, hvilket minder mig om dengang, da Jesus kurerede de ti spedalske. Der var ni jøder og én samaritaner¹, og efter at de var blevet kureret af Jesus, gik de alle uden at takke Ham – undtagen samaritaneren, som kom tilbage for at takke Jesus. Jeg hørte Herren sige: ”Nåde bliver tilbudt alle …”

Det er velkendt, at Sankt Paulus besøgte øen, Rhodos, i Grækenland og forkyndte ’en opstanden Kristus’. En lille idyllisk bugt er opkaldt efter ham, og for at ære hans gennemrejse byggede grækerne et lille kapel lige ved bugten. Denne sommer havde jeg besøgt min søster, Yannula, der dengang boede på Rhodos, og da jeg havde behov for at være alene i nogen tid, tænkte jeg, at en retræte et afsondret sted ville være skønt, så jeg besluttede at tage hen til Sankt Nektarios Kloster, som dengang blev passet af to nonner, der begge kendte mig.

Klostrets bygning er placeret i de smukkeste omgivelser, og det må have været Guds plan, at jeg skulle opholde mig dér, for i løbet af ugen kaldte Han på mig for at nedskrive et meget langt Budskab, der forklarer, på hvilken måde vi overtræder Hans Ti Bud. Gud ønskede at forklare os, hvordan vi er blevet vildledte til at tro, at vi følger budene, og alligevel gør vi det ikke. Det var virkelig en utrolig åbenbaring.

Klostret og Kirken er omgivet af kæmpestore fyrretræer, og i dagens sene timer fyldes luften med dufte fra alle mulige slags urter, der vokser på bakkeskråningen. Nu og da høres skrigene fra påfugle, der løber frit rundt på bakken. Bortset fra nonnerne, hvoraf den ene var helt blind, var der ingen andre dér. Hun sov med vidtåbne øjne, hvilket gjorde det umuligt at vide, om hun var vågen eller sov. Jeg bad dem om tilladelse til at bo der i en uge i ét af deres mange, meget enkle værelser, og de indvilligede med glæde.

Før jeg flyttede ind, skete der imidlertid det, at jeg kom til at nævne min plan for en af mine venner, som straks spurgte, om hun måtte slutte sig til mig. Jeg var ikke så glad for hendes anmodning, for hun var den sidste person, jeg havde lyst til at være sammen med på en retræte. Hun er kendt som jordens største sladretaske – ja, altid i en kontinuerlig monolog uden lyttepause. Hvordan skulle jeg kunne finde fred med sådan et sludrechatol til at overdøve mig? Så fik jeg en idé – det ville jeg gå med til, men på to betingelser. For det første at vi aflagde løfte om tavshed; for det andet at vi aflagde løfte om at faste i den uge. Jeg understregede, at vi kun måtte udveksle nogle få ord under vore korte pauser. Min ven indvilligede modigt, og med de betingelser på plads tillod jeg hende at komme med.

Hun kunne imidlertid ikke overholde de strikse regler, og på fjerdedagen krakelerede hun næsten. Jeg havde virkelig medlidenhed med hende, hun så mere død end levende ud, og hendes ansigt var helt gustent. Da hun spurgte: ”Må jeg få bare et eller andet – måske en tomat?” Brød jeg ud i latter og sagde, at hun måtte spise, hvad hun ville, endda et helt lam, hvis hun havde lyst til det! Hun holdt dog stadig sit tavshedsløfte og fastede med sine læber! Hvilket minder mig om et Budskab fra vor Frue, hvor Hun siger: ”Fast med jeres læber …” hvilket betyder – døm ikke, bagtal ikke, etc.

Efter at have nedskrevet det lange budskab under Guds diktat, som forklarer alle de måder, hvorpå vi bryder Hans Ti Bud, var det det femte Bud, der ramte mig mest: ”Du må ikke begå drab.” Gud sagde:

”… Jeg har forbudt jer at dræbe, generation! hvis I regner jer for Mine og kalder jer en del af Min Kirke og prædiker imod at slå ihjel, hvorfor slår I så ihjel? vover I at opretholde, at I har ret til det og insisterer på jeres uskyld foran Mig på Dommedag, når I ophober forbrydelser mod ufødte børn? Jeg ser fra Himlen frygtelige syn; åh! hvor Jeg lider, når Jeg ser, hvordan moders liv, der former barnet, uden anger afstøder det og sender det i døden uden et navn; moders liv, som formede det, erindrer det ikke mere; til dem siger Jeg: ”du kan slibe dit sværd, men det våben, du beredte, vil dræbe dig; nu er du ikke svanger med barn, men med syndighed; du vil undfange Ondskab, og du vil føde Ulykke; du har gravet et hul og udhulet det for blot at falde i din egen fælde! din ondskab og din brutalitet vil falde tilbage på dig;” ² (5. – 20. august 1990).

Med denne passage i tankerne har jeg en historie at fortælle om en afrikansk kvindes ydmyghed, tro og lydighed mod Gud og om, hvordan hun herliggjorde Gud. Jeg mødte hende i Zambia, da jeg var på besøg dér for at give vidnesbyrd og dele Guds Budskaber. Hun skrev endda sin historie ned og gav den til mig.

Før jeg gik ind i den store sal for at tale til forsamlingen dér, gik jeg igennem en gård, hvor et antal mennesker var forsamlet for at møde mig – inklusive præsten. Jeg lagde mærke til en kær lille pige på omkring fire år. Hun var klædt i hvidt som en ballerina med små sløjfer overalt i håret. Hun kom hen imod mig, da jeg hørte hendes mor sige: ”Det er Vassula.” Jeg troede, at hun fortalte sin datter, hvem jeg var, men det var ikke tilfældet. Den lille pige hed Vassula, og hendes mor præsenterede sin datter for mig. Hun fortalte mig følgende historie.

Mens hun var gravid med sin datter, udviklede hun et alvorligt problem, og udsigten for hendes graviditet var ikke god. Hende læge fortalte hende, at sygdommen ville dræbe barnet og sandsynligvis føre til hendes egen død, medmindre hun afbrød graviditeten. Den stakkels kvinde vidste ikke, hvad hun skulle gøre, men efter at have talt situationen igennem med sin mand, besluttede de at aftale tid til en abort den følgende dag.

Samme aften inviterede en ven parret til sit hjem for at spise middag, selv om denne ven intet vidste om hendes omstændigheder eller, hvad lægen havde sagt til hende. Da var det, at hun opdagede, præcis hvor opmærksom Gud er på vore bekymringer. Efter måltidet viste hendes vært en video med en af mine taler på TV i USA. Den hed ’Spørgsmål om Liv’, og i denne tale talte jeg om abort og om, hvordan djævelen fryder sig over spildet af uskyldigt blod. Jeg talte om, hvordan djævelen tager dette ’offer’, som tillader hans magt at vokse sig stærkere. Mens hun så videoen, stivnede hun, da hun hørte alt det, Gud havde at sige om abort. Efter måltidet, da parret gik hjem, vendte hun sig imod sin mand og sagde: ”Jeg skal ikke have foretaget en abort i morgen. Hvis Gud vil have mit barn, så lad Ham tage det til Sig. Hvis Han også vil have mig, så lad Ham tage mig til Sig, men jeg vil ikke abortere dette barn.”

Kort tid efter forbedredes både hendes og barnets helbred forbløffende, og hun fødte en sund lille pige til tiden. I erkendelse af, hvordan det kom til at ske, valgte hun at opkalde barnet efter mig. Hun gik endda så vidt at fortælle mig: ”Selv hvis det var blevet en dreng, ville jeg stadig have kaldt ham Vassula.”

Jeg huskede Herrens ord fra 4. august 1988. Han sagde til mig: ”stol på Mig og adlyd Mig ligegyldigt hvor svær situationen forekommer dig; Jeg vil altid hjælpe dig, når Jeg ser, at du adlyder Mig og gør Min Vilje;”

¹Lukas 17:11-19

²Sl 7:12-16; 5. – 20. august 1990.

Kapitel 16
Den small sti

N år man arbejder for fred, vil man blive forfulgt. Jeg er ikke fanatiker, men blev beskyldt for at være det. Jeg er ikke løgner, men blev alligevel beskyldt for at lade som om, jeg hørte Guds stemme. Jeg er stadig ved mine fulde fem – hvis jeg må sige det sådan – og dog blev jeg behandlet som en galning. Jeg har ingen intentioner om at underminere Den ortodokse Kirke, som jeg tilhører, men alligevel beskyldte en ortodoks munk mig for at være en trojansk hest betalt af paven for at lokke de stakkels ortodokse til at blive romersk katolske. Folk har skrevet artikler, hvori de beder min Kirke om at ekskommunikere mig – nogle har endda spredt falske rygter om, at jeg allerede er blevet ekskommunikeret, selvom nogle af dem til den dag i dag lægger ondskabsfulde planer om at gøre dette uden nogen retfærdig bedømmelse. Jeg har oven i købet modtaget dødstrusler – i tre forskellige lande!

Herren minder os om, at stien, som leder os til Evigt Liv, er smal og fyldt med prøvelser. En dag følte jeg mig ret træt og udslidt af alle de prøvelser, som syntes at hobe sig op over mig, så, velvidende at Jesus holder uendelig magt i sine hænder, og at Han er i stand til at sætte tingene på plads og jævne vejen for mig, henvendte jeg mig som så mange mennesker til Ham og beklagede mig. Han svarede:¹

”nåde kommer ikke uden lidelse, o, hvad ville Jeg ikke gøre for Mine nærmeste, Mine kæreste venner!”

Derpå sagde jeg: ”Tillad mig så at bruge Sankt Teresa af Avilas ord og sige til dig: ”Inter under at Du har så få venner!”” Jesus svarede uforstyrret:

”alle mennesker er svage … Jeg vil ikke desto mindre besvare din bemærkning og sige til dig: hvis din sjæl blot vidste, hvad Jeg tilbyder dig og gør for dig, ville du være den, der bad Mig om flere prøvelser, lidelser, kors, det hele! – Jeg tugter dem, Jeg elsker, så gør ikke indvending imod, hvad synes godt for Mig; ”

En anden gang tilføjede Han:

”Jeg, Herren, viser dig de skridt, Jeg har taget under Min Lidelse; eftersom du tjener Mig, må du følge Mig; hvad ønsker du, at Jeg skal sige: ”følg Mig, men ikke i Mine Fodspor?” det går ikke – den, der tjener Mig, vil følge i Mine Blodige Fodspor;²

Den 1. maj 1992 afslørede Gud for mig grunden til, at jeg blev født med mine øjenlåg tillukkede i tre dage. Han sagde, at fra begyndelsen, da jeg stadig var i min mors mave, havde Han lavet en mystisk pagt med min sjæl på en gådefuld måde, således at jeg fra mit livs allerførste time var nødt til at ofre og faste. Dette afsavn var en måde, som Gud selv valgte, og det var afholdenhed fra at se dagslys ved fødslen. Allerede dengang forberedte Gud mig til en dag at stå foran vejen til en meget vanskelig mission, en mission langt ud over mine evner, et vidnes mission, som er at blive kastet ud til en døv og mistroende verden og udråbe Hans givne Ord til hele Hans skabning, trøste de elendige og de fattige, bringe dem håb og bede om, at alle racer og trosretninger skaber indbyrdes fred og følger Hans Hellige forskrifter og Bud, og at Han gennem min svaghed virkelig vil komme alle dem til undsætning, der er på nippet til at fortabes.

Han ville gøre mig frygtløs over for angribernes trusler, med hvilke Han mente dæmoner. Herren tilføjede, at gennem mig ville Han forfølge og opspore de frafaldne; derpå, at ved mig igennem mine ofre, bønner og lidelser ville Han bringe Kirken til at forsone sig og forenes i mangfoldighed. Gud sagde myndigt, at eftersom Han allerede skulle til at gribe ind i Sin Fjendes plan, var han nødt til at bringe min sjæl til at tage imod Ham og styrke mig fra begyndelsen. Men her er Hans egne ord:

”Jeg, Jahve din Evige Fader, elskede dig med en evig Kærlighed siden den dag, Jeg skabte dig og holdt dig i Mine Hænder; åh, Jeg vil aldrig glemme, hvor lille du var den dag; Jeg sagde: ”Jeg vil drive Krænkeren bort fra mange sjæle gennem denne lille og sarte pige”; derpå indgik du og Jeg sammen en pagt, at du ville arbejde for Fred og ville forkynde, at Min Kærlighed giver genlyd til verdens ende, og at gennem din svaghed ville Jeg komme alle dem til undsætning, der er på nippet til at fortabes, Jeg ville gøre dig frygtløs over for trusler og for krænkere; og gennem dig ville Jeg forfølge og opspore de frafaldne; derpå ville Jeg ved dig bringe din generation til at forsone sig og forene sig; eftersom Jeg allerede skulle til at gribe ind i Min Fjendes plan, var Jeg nødt til at bringe din sjæl til at tage imod Mig og styrke dig fra begyndelsen; Jeg sagde: ”helliggør dig og fast allerede fra din fødsel, det er, hvad Jeg ønsker; Jeg giver dig ikke lys ved din fødsel; i tre dage og i tre nætter vil du være i mørket, det er sådan, du vil faste; ””³3

Gennem vore ofre og prøvelser opnår Herren store resultater for os, for de andre og for Kirken. Budskaberne er således gået deres sejrsgang over hele verden. Mange sjæle er blevet forvandlet til nye apostle for at slutte sig til kapløbet i denne åndelige kamp. Disse apostle har opnået umådelige velsignelser og ekstraordinær gunst fra Gud; de er blevet en del af en guddommelig plan om at nå alle, selv de værste syndere med fred, kærlighed og hellighed, så Kirken kan genoplives og få kræfter til at overvinde det onde, som angriber den.

Herren befalede:⁴

”– tjen Mit Hus så Det genvinder Sin energi ved at minde Det om, at Mit Nærvær oplyser ethvert mørke; … ”

”– tjen Mit Hus og tal i Mit Navn, så Jeg i Min ophøjede Kærlighed kan fortsætte med at udøse Mine velsignelser over denne generation; ”

Vi må lære, at opofrende kærlighed tæller i Guds øjne, troskab mod Guds Ånd kræver, at vi opgiver vor egen vilje, dør hen fra os selv og sætter Gud først i vort liv. Gud er et plus i vore liv, ikke et minus. Jeg har selv måttet lære denne lektie. Jeg har måttet følge Guds ordrer, stole på Ham og stole på, at Han ville sørge for alle de nødvendige ressourcer ud af Sin Visdom, Sin støtte og Sin kærlige ømhed.

Enhed er min mission. For at opnå Guds Vilje vil den største af Kirkerne - Den romersk katolske Kirke – blive nødt til at spille en central rolle. Den pludselige fremkomst af en åbenbaring, der kommer fra Gud, gør normalt folk urolige. Mit arbejde har været på Vatikanets radar i mange år. De har udstedt en Notifikation, som sætter spørgsmålstegn ved budskaberne, men jeg havde endnu ikke været i direkte dialog med dem. De havde ikke hørt mig, og de havde heller ikke undersøgt min sag grundigt, noget, deres kirkelige forskrifter indikerer, burde ske i situationer som min.

Kristus har Selv vejledt Sine disciple i, hvordan man skelner en sand profet fra en falsk. Han sagde, at en god profet vil bære god frugt ligesom et godt træ, hvilket betyder, at personens budskaber og mission vil have en positiv effekt på folks åndelige liv og bringe dem tættere på Gud. Det tager år, ja dekader at se, hvad langtidsfrugten af en persons mission bliver, men efterhånden bliver det klart, om missionen giver god eller dårlig frugt. Det er derfor, Kirken ofte foretager årelange undersøgelser, før der fældes dom over mystiske hændelser som mine.

”Tiden iler af sted, og vi løber tør for tid,” sagde jeg til én af mine præstevenner, ”og hvis verden ikke vågner op af sit sløvsind og angrer, vil alt ondt, der kommer fra jorden, før eller senere ramme os! Der er så få, der lytter. Herren ønsker Sit Mystiske Legeme forenet. Han bliver ved med at sige til Sine Hyrder, at Han ikke vil have, at de skal være som administratorer, der driver Hans Kirke. De skal være som hyrder, der drager omsorg for deres flok, men de lytter ikke! Og nu denne Notifikation … Jorden udfordrer Guds Retfærdighed og provokerer Ham, selv naturen gør oprør imod os.” Jeg tog et Budskab, som Gud gav den 15. april 1996, og læste en del af det op for ham; Herren sagde:

”indtil nu har Jeg været tavs og har lukket Mine Øjne, Jeg har holdt Min Hånd fra at falde på jer mange gange, generation, og Jeg har så mange gange ombestemt Mig, hvad angår Mine beslutninger om at genoprette jer med ild; snart vil man høre Min Stemme sige: ”nok! nok er nok!” jorden vil revne, og de, som gjorde oprør imod Mig vil se Min Hånd falde på dem; men Jeg vil holde Min Søns kar oppe; Jeg vil komme som en Ildstorm; for nogle vil den komme som en velsignelse, men de, som aldrig frygtede Mig, de vil lære at frygte Mig den dag … ”

Præsten sukkede og sagde så: ”Er du overrasket? Historien gentager sig. Hvor mange gange i historien er klog forsigtighed og kirkelige forskrifter blevet brudt? Enhver organisations rigide handlemåde afslører ikke dens styrke, men dens skrøbelighed. Så Hans profets karakter ligger i evnen til at være lige så ufleksibel som en Kirke, men alene imod alle for at vidne om, at kun Gud giver profeten styrke til at modstå mennesker.”

På trods af voksende forhindringer opmuntrede Kristi Stemme mig dog konstant til ikke at frygte, men fortsætte med at sprede Hans Ord til en døende verden. Da jeg følte, at intet flyttede sig og viste min utålmodighed, prøvede Han at ræsonnere med mig og sagde:

” … det er præcist grunden til, at Jeg sender dig, Jeg sender dig til nationerne for at erklære, at Mit Ord lever! så stå fast og lad være med at give efter eller frygte, Jeg er dit Skjold; … dit kapløb er ikke overstået, …”⁵

Den 12. august 1998, da jeg var på Rhodos, overraskede Jesus mig så og sagde:

”Jeg sender dig til et land⁶, hvor du vil strække dine knopper hinsides havet; Jeg vil sende dig til dem, således at oliventræet endnu engang vil frembringe sin oliven og vinstokken sin frugt … Min Vassula, Jeg siger dig: Jeg vil sende dig til dem på det fordelagtige tidspunkt, og du vil vise dig frem; ”

Jeg vidste, at Jesus talte om Rom, men jeg havde ingen anelse om, hvordan jeg skulle komme dér og ’vise mig frem for dem’, som Jesus havde sagt nogle få uger før. Ikke længe efter dette Budskab fortalte min mand mig forbløffende nok, at han var blevet tilbudt et nyt job. ”Hvor?” Spurgte jeg. ”Rom,”svarede han, ”med en kontrakt på seks år”. Endnu engang havde Herren arrangeret tingene. Alt, jeg behøvede at gøre, var at samarbejde med Hans plan!

Før flytningen til Rom modtog jeg, mens jeg stadig boede i Schweiz, en telefonopringning fra en schweizisk præst ved navn, fader Damian. Han fortalte mig, at han havde læst en bog, som forsvarede mig, og at han efter at have læst den følte i sit hjerte, at han skulle gøre noget for at hjælpe mig. Han spurgte, hvad han kunne gøre, og jeg foreslog, at han kunne bede for mig. Han spurgte mig, om jeg nogensinde havde mødt kardinal Cassidy, som var leder af pavens kontor for kristen enhed i Vatikanet. ”Nej, det har jeg ikke.” svarede jeg, ”jeg tror ikke, han er tilhænger af mit arbejde.” ”Nå, men han må være blevet misinformeret om dig,” sagde præsten, ”han er en af mine gode venner. Kunne du tænke dig at møde ham, hvis jeg laver en aftale?” ”Ja selvfølgelig, hvis han er villig til at møde mig.”

Snart derefter tog fader Damian til Rom. Da han kom tilbage, fortalte han mig, at kardinal Cassidy foretrak, at jeg først mødtes med msgr Fortino, som arbejdede på hans kontor, og han gav mig hans telefonnummer.

Eftersom det var sommer, var jeg på vej til Rhodos på ferie. Da jeg ankom dertil, dykkede jeg ned i min pung og mærkede noget mærkeligt. Da jeg trak min hånd til mig, var den dækket af en slags tyndt rødt lateritsand. Jeg kiggede i min pung, og til min store forbløffelse så jeg en masse kokoner af den samme røde substans, nogle af dem var brudt, og hundredvis af små, sorte døde edderkopper var spredt over det hele undtagen én, som var meget større, sandsynligvis moderen. Jeg vidste med det samme, at det var en satanisk manifestation. Min pung havde ikke været ude af min hånd fra det øjeblik, jeg forlod Schweiz, og indtil jeg ankom til Rhodos, og jeg var sikker på, at ingen hånd kunne have lagt kokonerne i min håndtaske. Jeg mistænkte heksekunst – sort magi – fordi det simpelthen havde manifesteret sig ud af ingenting. Det blev senere bekræftet af en kendt eksorcist, som sagde, at han troede, det var en ond manifestation, der var udført af én, som arbejdede for Satan og imod mig. Mine venner, som var vidner til det, blev ret rystede. Jeg bad over pungen, knægtede djævelen ved Jesu kraft og tømte den derpå for kokoner, støv og alle edderkopperne i skraldespanden. Jeg brugte aldrig tasken igen, og en måned senere så jeg, at den sorte læderhåndtaske var blevet grønlig og så slidt ud. Jeg kunne se, at Satan var meget utilfreds med, at Vatikanets døre åbnedes for mig, og at uanset hvilke misforståelser, der stadig hang som en tyk sort sky derinde i Vatikanet, så kunne de snart blive afklaret.

Den næste dag ringede jeg til Vatikanet for at tale med msgr Fortino i Rom. Jeg spekulerede på, hvordan vor samtale ville forløbe. Msgr Fortino tog selv telefonen, og efter at have præsenteret mig sagde jeg, at jeg var blevet bedt om at ringe til ham. Til min overraskelse talte han til mig på græsk, selvom han var italiensk-albansk. Han var meget venlig. Vi aftalte en dato for at mødes, når jeg ville være i Rom. Det virkede, som om Kristus gjorde min smalle sti nem, tænkte jeg.

Gud havde Sin tid og Sin dagsorden. Indenfor en uge efter, at jeg var flyttet til Rom befandt jeg mig i færd med at parkere lige udenfor msgr Fortinos kontor i Vatikanet. Hans kontor var i en meget gammel bygning i typisk vatikanarkitektur blot nogle få meter fra Sankt Peters store basilika. Jeg henvendte mig til dørmanden og gav ham detaljerne for min aftale. Han viste mig hen til en gammeldags træelevator, som knirkede på sin vej op til anden etage, hvor jeg ringede på dørklokken til enhedskontorets suite. En anden dørmand besvarede klokken og inviterede mig til at vente i en lille dagligstue. Msgr Fortino kom næsten med det samme og bød mig velkommen med et meget varmt smil. Han var lille og kraftig. Han bad mig om at følge med ham, og mens vi gik, fortalte han mig en kort historie om hver ikon, vi passerede på vejen til den officielle mødesal. Til sidst gik vi ind i salen og satte os ved et kæmpestort, aflangt bord, som blev brugt ved officielle vatikananliggender.

Msgr Fortino var kendt for at være en meget ydmyg og en god mand, imødekommende og venlig. Han var den type person, som straks får dig til at føle dig godt tilpas. Hans første ord, som blev udtalt humoristisk, var: ”Dit navn har skabt megen støj her i Vatikanet.” Jeg svarede: ”Åh, godt, endelig …” Måske lød jeg uforskammet, men jeg kunne ikke lade være med at føle mig glad, fordi dette var, hvor Herren har villet, at jeg skulle være, og ved Hans nåde var det på en eller anden måde bare sket. Nu kunne jeg fortælle dem i Vatikanet sandheden og afklare, hvad Budskaberne handler om, og fortælle dem, hvad Herren beder om. Det var opfyldelsen af Jesu ord til mig om, at jeg ville blive sendt til den Evige By, og at Han ville lede mig til dem, som satte spørgsmålstegn ved min mission.

Vi havde en interessant dialog, og jeg kunne se, at msgr Fortino var åben for Budskaberne. Til min overraskelse havde han oven i købet læst nogle af dem. Vor samtale var meget venskabelig, og lige før jeg gik, sagde han: ”Vassula, dørene til dette kontor vil altid stå åbne for dig. Du må komme, når som helst du ønsker det og tale med mig; jeg vil gerne gøre dit liv nemmere.” Jeg kunne mærke, at han var helt klar over alle forfølgelserne, som jeg var oppe imod.

Med denne invitation plejede jeg at droppe ind på enhedskontoret ret tit og informere msgr Fortino om de seneste hændelser i min mission. En dag arrangerede han endelig et møde med kardinal Cassidy, kontorets ’chef ’.

Den dag, jeg tog af sted for at møde ham, ringede jeg på dørklokken til enhedskontoret, og msgr Fortino kom ud for at modtage mig. Undskyldende sagde han: ”Jeg er ked af det, men kardinal Cassidy havde en aftale med sin læge, men kom indenfor, han vil snart være tilbage.” Han førte mig til en lille dagligstue. Efter en halv time åbnedes døren, og kardinal Cassidy kom ind. Jeg hilste på ham og lagde mærke til, at han undgik at se mig i øjnene. Jeg startede med at præsentere mig mere indgående, men han stoppede mig brat og sagde: ”Kom lige til sagen, jeg har ikke tid.” Jeg svarede: ”Jeg ville møde Dem, fordi jeg beskæftiger mig med Deres folk,” idet jeg mente katolikkerne. Jeg sagde disse ord for at få ham til at se på mig, og det gjorde han. Jeg fortsatte: ”Jeg er glad for at fortælle Dem alt om mit kald,” og jeg fortalte ham om min mission. Jeg fremhævede de økumeniske pilgrimsrejser, og hvordan alle præsterne fra forskellige Kirkedenominationer bad om hinandens tilgivelse, og hvordan de samledes for at bede omkring ét Alter.

Pludselig blev han vred og sagde: ”Du skader vort fremskridt i enheden med den slags forestillinger!” Jeg var chokeret. Jeg hævede stemmen og sagde: ”Hvad er Deres mål med enhed? Er det ikke at forsones og dele omkring ét Alter?” ”Jo! Men ikke endnu, ikke på den måde!” Svarede han. Men jeg insisterede: ”Enhed et nemt, når der er kærlighed.” Han rejste sig op og sagde: ”Jeg skal gå nu.” Jeg bevarede roen og sagde: ”Næste gang De har en debat om enhed på Deres kontor, vil jeg også gerne være med.” Det var selvfølgelig langt ude, og jeg vidste det. Han svarede: ”Klar det med msgr Fortino, han er en god talsmand for dig,” og forlod derpå lokalet.

Jeg tog hjem og skrev et brev til ham, hvor jeg tilføjede et afsnit fra Budskaberne, som citerede Kristi anmodning om enhed i Kirken. Jeg fortalte kardinalen, at jeg var meget skuffet over den måde, han havde modtaget mig. I mellemtiden var msgr Fortino ved at dø efter at vide, hvad der var sket, og han ringede til mig. Da jeg berettede om mødet, blev han ret skuffet og sagde: ”Det er indlysende, at han er blevet påvirket af de negative rapporter. Vær ikke bekymret, jeg vil tale med ham.” En uge senere ringede msgr Fortino tilbage til mig og sagde: ”Vassula, alt er klart nu. Kardinal Cassidy venter at se dig når som helst.”

Kort tid efter besøgte en græsk ortodoks ærkemandrit mig i Rom og ønskede at møde kardinal Cassidy. Jeg ringede til enhedskontoret og arrangerede at køre ham derhen. Da jeg så kardinalen denne gang, var han helt elskelig – jeg kan ikke komme i tanke om et bedre ord. Denne gang virkede det, som om han havde en ny mening om mig. Han inviterede mig til at deltage i mødet, men jeg afslog ved at sige, at det ikke var et møde for mig, og jeg gik ind i et andet lokale for at vente. Senere tog de et billede, og jeg holdt mig med vilje udenfor billedet, så kardinalen ikke skulle tro, at jeg ville bruge et billede med ham til at promovere mig selv. Da vi tog af sted, var vi alle i godt humør.

Jeg var glad for at have dette nye forhold til kardinal Cassidy. Mine tanker gik tilbage til de dage i Bangladesh, da min engel første gang kaldte mig, og jeg reflekterede over, hvordan tingene har udviklet sig siden dengang. Det var en vanskelig, smal sti, men jeg frygtede ikke, for Jesus var mig nær og holdt min hånd. Ved at gå sammen på den smalle sti har Herren opnået så mange triumfer, så mange omvendelser af folks hjerte og sjæl. Nu har Gud ordnet det, så Hans Budskaber når til autoriteterne i Hans Kirke i Rom, i selve kontoret hvor Kirken arbejder for Kristen Enhed, som Kristus selv har bedt om i Budskaberne. Jeg var ovenud lykkelig!

Men glæden varede ikke længe. Nye prøvelser bestormede mig ved hvert fremskridt i min mission. Ikke så snart var forbindelserne til Vatikanet blevet skabt, før alle mulige personlige problemer begyndte at manifestere sig. Min kusines søn døde, mens han var på safari på sin motorcykel i den afrikanske ørken. Min mor mistede sit syn, blev begrænset af en rullestol og måtte placeres på et plejehjem. Fra da af rejste jeg fra Rom til Schweiz en gang om måneden for at tilbringe tid sammen med hende og give hende glæde i sin lidelse. Samtidig blev min ældre søster og hendes mand begge meget syge af kræft. Lægerne måtte operere min søster og fjerne hendes mave. Derefter fik hun behandlinger med kemoterapi, og hendes helbred smeltede langsomt bort, indtil både hun og hendes mand døde fire år senere med tre dages mellemrum. Det var sønderlemmende at se dem lide på den måde, og på grund af min mors sygdom, fortalte vi hende aldrig, at de døde, da vi vidste, at det ville give hende endnu mere lidelse.

I den samme periode blev min ældste søn, Jan, syg med feber. Bare to dage efter sit bryllup blev han diagnosticeret med Hodgkins sygdom. Også han måtte igennem kemoterapi. Det var så smertefuldt, at det fik ham til at græde som en baby og kræve beroligende piller. En dag, da han var ret deprimeret, ringede han grædende til mig og sagde desperat: ”Jeg er din søn! Hvordan kan det være, at Gud tillader, at dette sker for mig, når du arbejder så hårdt for Ham?”

Jeg var splittet indvendig, men det eneste, jeg kunne gøre, var at fortsætte med at stole på Gud. Så dag efter dag bad jeg for Jan og spekulerede på, hvad det næste ville blive. Ville Herren tage ham fra mig? Ville jeg blive bedt om at acceptere det kors? Herren havde ikke afsløret svaret for mig, indtil jeg en dag, mens jeg talte i telefon med Jan, endelig hørte de mest vidunderlige ord en mor nogensinde vil høre. Vor gode Herre hviskede til mig og sagde: ”Din søn vil blive rask igen;”Jeg var opløftet og havde det, som Maria måtte have haft det, da Hun vidste, at Hendes Søn, Jesus, ville opstå igen. Herren holdt Sit ord, og min søn blev rask.

Men nogle få måneder senere ringede min yngre søster, Helen, som boede i Schweiz, til mig og sagde: ”Mor hverken spiser eller drikker, hun kan være døende.” Jeg rejste fra Rom til Schweiz med det samme. Da jeg ankom, var min mor udtæret, og hendes øjne var lukkede. Jeg talte til hende, men hun genkendte mig ikke og svarede ikke. Min søster og jeg kunne slet ikke komme i kontakt med hende. Efter nogle dage sammen med hende, var jeg nødt til at rejse til Indien på en missionstur, som var blevet planlagt måneder forinden. Da det var tid til at forlade min mors værelse, var det det mest smertefulde og bedrøvelige øjeblik i mit liv. Med tungt hjerte kiggede jeg på hende, og uden at vide om jeg ville komme til at se hende igen, gik jeg langsomt ud i korridoren. Mit hjerte var så tungt, at selvom der ikke kom nogen tårer, smertede hele min krop. Jeg kunne ikke tænke eller se fremad mere. Jeg prøvede hårdt at fokusere på det faktum, at hun snart ville være hos Herren, men det eneste, jeg kunne føle, var smerten over at blive adskilt fra den person, der havde bragt mig ind i denne verden, hende som havde opdraget mig, beskyttet mig og bedt for mig igennem hele mit liv. Da jeg fløj med fly tilbage til Rom og derpå til Indien, reflekterede jeg over, hvor meget mit liv havde ændret sig siden min ungdoms sorgløse dage. Herren havde givet mig så meget, men den ’smalle sti’ til Himlen krævede også store ofre. Fire dage senere ringede min søster til mig i Indien for at sige, at vor mor var gået bort.

Så, blot et år efter min mors død, døde min bror pludselig. Jeg begyndte at spekulere på, om nogen i min familie ville overleve. Den græsk ortodokse præst, som forestod min brors begravelse, gav udtryk for samme bekymring, da han mumlede: ”Nok er nok! Hvornår vil alt dette stoppe?”

Jeg forbandt alle disse uheld med heksekraften fra kokonerne og de døde edderkopper. De satanister, som efterstræbte min familie og mig, brugte Satans kræfter og havde næsten taget min ældste søn bort. Vor Herre tillod imidlertid ikke djævelen at gå så vidt.

Det var ekstremt svært at miste min bror, min mor, min søster, min svoger og min fætter samt se min egen søn næsten dø. Men det eneste, jeg kunne gøre, var at bede og stole på Gud. Jeg kunne ikke vende ryggen til Gud eller til den mission, Han havde givet mig. Jeg var nødt til at stole på, at Han havde kontrol over tingene, og at Han vidste, hvad der var bedst for os alle sammen. Det er det valg, vi alle har, når vi står overfor vore kors i livet. Vi kan forkaste dem og forbande Gud, eller vi kan acceptere dem og prise Gud. Vort svar kan ikke ændre korsene. Jeg har lært om Korsets værdi fra Jesu egne ord. Nogle gange giver Han os Sit Kors for at helliggøre os og for at lede os ind i bøn og bringe os til en tættere forening med Ham. Hvad korset end måtte være, er Guds grunde altid gode.

Sammen med alle de familiemæssige prøvelser, tiltog prøvelserne udefra også. De, som var imod min mission, var rasende over, at jeg nu havde adgang til enhedskontoret i Vatikanet og kunne komme der når som helst. Så de forøgede deres bagvaskelse og angreb imod mig og kontaktede endog Vatikanet for at overbevise dem om at vende sig imod mig. Det voldte mig en hel del kvaler. Jeg kunne ikke forstå, hvorfor mennesker, der siger, de arbejder for enhed, kan modsætte sig dem, som faktisk samler Kirkerne, beder og arbejder for enhed i mangfoldighed.

”Hvorfor bærer de på denne ondskab i deres hjerte? Kan de ikke se Guds Hånd på arbejde?” Spurgte jeg min mand. ”Hvad vil de mennesker ellers sige?” Igen huskede jeg Faderens Ord, da Han sagde, at de ville drive klapjagt på mig og sætte en høj pris på mit hoved til den, som ville tilintetgøre mig.

Herren minder os dog alle om: ”beviset på, at man er forbundet og ét med Mig, formet i Mig og knyttet til Mig, er, når ens hjerte også er fæstnet til Mit Kors med alle dets byrder; enhver, som er overbevist om, at han tilhører Mig, må forstå, at han også tilhører Mit Kors; …”⁷

På trods af at stemmerne for modstand mod mig nåede Vatikanet, besluttede kardinal Joseph Ratzinger, som var Vatikanets præfekt for Troslærekongregationen (og den senere pave Benedikt XVI i år 2005), at åbne en dialog med mig. For at få klarhed over de spørgsmål, som var blevet rejst i Vatikanets originale Notifikation, der havde anmeldt bekymringer vedrørende mit arbejde, bad han mig om at skrive mine svar på fem spørgsmål. Mit håb var, at ved at jeg svarede på spørgsmålene, ville Vatikanet nedtone deres Notifikation eller annullere den helt.

Efter at have besvaret kardinalens fem spørgsmål, fik jeg fortalt, at han var tilfreds. Da der blev spurgt ind til undersøgelsen, blev jeg informeret om, at hans svar var: ”Tutto e positivo”, hvilket betyder, alt er positivt.

Med de gode nyheder bad jeg om en privat audiens hos kardinal Ratzinger, som engang havde sagt, at han først ville møde mig, når de i Notifikationen rejste spørgsmål var tilfredsstillende besvaret. Da det nu var sket, gik han med til at møde mig i året 2004. Da jeg ankom, førte han mig til en meget elegant dagligstue og sagde til mig på fransk: ”Finalement!”, hvilket betyder: ”Endelig!”. Det betød meget for mig, og jeg priste Herren, idet jeg tænkte: ”Alt det, der sker, viser Jesu Kristi magt og autoritet:”

Jeg kunne aldrig have forestillet mig, at Gud en dag ville føre mig ind i Vatikanets hjerte, og at jeg ville tale med den fremtidige pave om Kirkens anliggender. Da kardinal Ratzinger og jeg talte sammen, blev jeg imponeret over hans enkelhed og ydmyghed. I løbet af mødet sagde han to gange: ”Kirken laver nogle gange fejl, men vi beder Gud om at tilgive os.” Jeg gav ham bogen, Sandt liv i Gud, som indeholdt Budskaberne og viste ham, at den nye udgave af bogen nu inkluderede mine svar på de fem spørgsmål, som han havde anmodet mig om. Han sagde: ”Godt, alle burde læse dialogen for at finde sandheden i dens lys.”

Som et resultat af mødet med kardinal Ratzinger blev mange af mine kritikere bragt til tavshed og glemt for en stund. Ingen af dem indrømmede deres fejl, men de glædede sig heller ikke over det positive resultat. Tværtimod blev de hørt sige: ”Dette er frafaldet,” hvilket betød, at Vatikanet var frafaldet. Før det plejede de samme mennesker at udbasunere højlydt: ”Rom har talt!” Og alle skælvede, idet de tog det på samme måde, som hvis de fik fortalt, at Gud havde talt. Nu hvor det ikke passer dem, siger de: ”Rom er frafaldet.” Alligevel fejrede mange tusinde mennesker, heriblandt mange præster, over hele verden, som troede på Budskaberne, Roms vurdering og attitudeændring.

Blot to uger senere afsluttedes perioden for min mands arbejde i Rom, og det blev tid til at tage af sted. Før min afrejse arrangerede msgr Fortino imidlertid en aftale for mig med kardinal Kasper, som havde erstattet hans gamle chef, kardinal Cassidy. Jeg syntes, han var en meget munter mand. Jeg var ikke i tvivl om, at mødet blev arrangeret af Herren for at viderebringe Hans anmodning om, at Kirkerne samarbejder om at forene påskedatoen. I over 1000 år er påsken blevet fejret på forskellige datoer i Den ortodokse Kirke og Den romersk katolske Kirke (datoerne overlapper dog hinanden nogle gange). Jesus havde fortalt mig mange gange, at uoverensstemmelsen var et symptom på Kirkens splittelse og i høj grad svækkede Kirkens magt i verden. Jeg forklarede dette Budskab for kardinal Kasper. Jeg fortalte ham, at Jesus lovede, at hvis Kirkerne ville fastsætte én dato for påsken, ville Herren gøre resten. Han ville genoprette enheden mellem Kirkerne på en måde, vi aldrig ville kunne gøre selv, og det ville bringe fred til hele verden.

”Herren vil, at I får Den katolske Kirke til at slutte sig til Den ortodokse Kirke og fejre påske sammen,” fortalte jeg kardinalen. Eftersom hans kontor var ansvarlig for at opbygge enhed mellem Kirkerne, var han den perfekte person til at høre dette Budskab. Han rejste sig op, og mens han beundrede en ikon af den Opstandne Kristus, som jeg havde givet ham, smilede han og sagde: ”Men I har den forkerte dato!” Jeg stirrede på ham, og på vegne af min græsk ortodokse Kirke, sagde jeg: ”Men det har I også!” Han forblev tavs, og jeg fortsatte med at sige: ”Hør, Deres Eminence, selv om det er således, så betyder selve datoen ikke så meget som det, at vi burde fejre denne Fest sammen. Det er, hvad Kristus ønsker, at vi gør, og hvis vi gør det, har Herren lovet, at Han vil gøre resten og forene os helt!” Han reflekterede et øjeblik, før han sagde: ”Jeg vil tage det, du har foreslået, op med pave Johannes Poul II.” Jeg rejste mig, takkede ham og gik.

Herren triumferede. Han havde åbnet døren for at viderebringe Budskaberne til de rigtige mennesker, og i 2005 blot kort tid efter mine møder med kardinal Ratzinger og kardinal Kasper, døde pave Johannes Poul II, og kardinal Ratzinger blev valgt til pave.

Det virkede, som om alting flyttede sig i den rigtige retning, men der var flere prøvelser forude. Da kardinal Ratzinger blev pave Benedikt XVI, blev kardinal William Levada præfekt for Troslærekongregationen. På trods af mine svar på de fem spørgsmål, som nu blev trykt i min bog, besluttede kardinal Levada i 2007 at sende et brev til alle katolske biskopper i verden, hvori Vatikanets Notifikation fra 1995 blev gentaget, hvilket tilsyneladende modsagde det positive forhold, jeg havde opbygget til Troslærekongregationen. Ved udarbejdelsen af denne bog er situationen med Den katolske Kirke stadig flydende ligesom med min egen græsk ortodokse Kirke. I nogle områder bliver jeg skarpt forkastet af Kirkelederne, men i mange andre områder bliver jeg fortsat støttet af biskopper, præster, teologer og nonner, som læser Budskaberne, skriver breve til mig, deltager i bedemøder og i vore pilgrimsrejser for at opbygge Enhed imellem Kirkerne.

Hvad angår dem, der bekæmper min mission, prøver jeg på ikke at miste den fred, som Kristus har givet mig. Jeg ved, at Gud beder mig om at have en tilgivelsens, kærlighedens og medfølelsens ånd overfor dem.

For ikke så længe siden gav Gud mig en drøm. Det var en af de mest slående visioner, jeg nogen sinde har haft. Jeg befandt mig på en gårdsplads på en bænk foran indgangen til en kæmpestor, smuk Katedral. Det føltes, som om jeg boede der, og som om jeg hørte til der og bevogtede den, for jeg holdt et par nøgler til Katedralens indgang.

Mit sind var i en sådan tilstand af fuldstændig mental fred og sindsro, at intet betød noget for mig mere. Jeg var i den samme fredfyldte tilstand, som jeg oplever, når jeg inviteres til at bede over folk og velsigne dem med et krucifiks. I sådanne fromme øjeblikke under Helligåndens kraft oplever jeg ret ofte, at jeg svæver i luften. Jeg mærker det, som om nogen trækker min krop opad samtidig med, at mine fødder løftes fra jorden. Jeg nød roen, der omgav mig, mens Gud hvilede i mig og jeg i Ham. Alle fortidens lidelser og glæder, alle stærke begivenheder eller uro, som havde fundet sted i mit liv, virkede som ingenting mere, de havde tilsyneladende mistet deres virkning på mig. Indhyllet i sindsro, følte jeg mig usårlig og fri for verden. Jeg var omgivet af en følelse af sindsligevægt, en følelse af ikke at tilhøre nogen eller noget. Jeg følte mig fri for alle mennesker, hvad enten de var fjender eller venner, fri for polemik eller trusler, fri for at blive opstemt af glæde eller blive trøstesløs af sorg, fri for døden; kort sagt så var der ingenting, der betød noget for mig mere, intet gjorde indtryk på mig mere, for jeg var Guds og Gud var min.

Mens jeg var i den tilstand af sindsro, omsvøbt af denne ånd, så jeg fem kardinaler, som skyndsomt nærmede sig Katedralen. Jeg genkendte én af dem som kardinal Joseph Ratzinger (nu pave Emeritus Benedikt XVI). De nåede til Katedralens port og ville gå indenfor. Jeg så på, mens kardinal Ratzinger prøvede at åbne Katedralens port med en nøgle. Den passede ikke, så han prøvede andre nøgler, den ene efter den anden, men ingen af dem passede. Alle fem kardinaler så rådvilde ud. Uden en lyd rejste jeg mig op og gik langsomt hen til dem uden at se på dem, mens jeg på samme tid kunne mærke deres øjne på mig. Jeg vidste, at de undrede sig over, hvad jeg lavede der. Uden vanskeligheder satte jeg én af nøglerne, jeg havde, i nøglehullet og låste porten op for dem.

Ud fra den vision forstod jeg, at Kirkens ledere ikke lytter til Kristi Budskab, som kan lede dem til Enhed. Genoprettelsen af gensidig kærlighed og ydmyghed mangler; det er den rigtige nøgle, som vil sætte dem i stand til at se sandheden i et helt anderledes lys og opnå Enhed. Og ak! Hvor meget ved Herren, Jesus, ikke om forskellighederne mellem Kirkerne! Alligevel vil Han, at de ændrer den måde, hvorpå de nærmer sig hinanden. I visionen viste Kristus dem, at de alle skal bøje sig og bruge ydmyghedens og kærlighedens nøgle, ingen anden.

Jesus siger:

”Jeg er aldrig holdt op med at udpege profeter og sætte dem på Sandhedens vej for Min Frelsesplan; Jeg bringer dem til at opfylde de ædle løfter, der steg op fra deres læber ved vort Guddommelige betagende møde; … i dag kan man kende dem på den ildhu, de har for Mit Hus, Mit Hus der forbinder deres sår, en ildhu der fortærer dem; … de vil ikke skjule deres ansigt for vanskeligheder, men de vil udholde alle prøvelserne med fred, og deres hjerter vil ikke blive knuste men helliggjorte; de vil heller ikke bryde deres troskabsed om at dele Mit Kors; ”så hvis det skulle ske, at du lægger mærke til deres sår, og du spørger dem: ”hvem har påført dig de sår?” vil de alle fortælle dig: ”jeg har tilbudt min ryg for at sone for dig; sårene, som du ser, har jeg fået fra et udslag af barbariskhed i min Herres venners hus … det er, fordi jeg har fortalt dem sandheden, at de har gjort mig til fjende og behandlet mig som sådan; … men det gør ikke noget, og jeg lægger ikke mærke til mine sår, for det, der er vigtigt for mig, er at kende til Korset, Instrumentet for vor forløsning, vor Forløsers Kors, … man bør adlyde Gud mere end mennesker, siger Skrifterne (ApG 5: 30), og derfor har jeg adlydt og fulgt de instrukser, Himlen har givet mig; ”⁸

Hver gang det virkede, som om oppositionens stemmer fik tag i mig, har Gud altid sendt menneskers stemmer til at støtte mig. Efter lange missionsrejser rundt om i verden, vendte jeg ofte fuldstændig udmattet og udtømt hjem. I sådanne situationer var min families kærlighed lige, hvad jeg havde brug for. Jeg husker, hvordan min søn, Fabian, ville komme hen til mig og sige: ”Du ser træt ud, mor. Er du okay?” ”Ja, jeg er okay,” ville jeg svare. Ikke overbevist ville han sige: ”Hør her, jeg overtager køkkenet i tre dage. Jeg vil lave mad og gøre rent. Så hvad kunne du tænke dig i dag, ovnkylling og kartofler eller spaghetti Bolognese?” Jeg ville vælge en af dem, og han ville ikke tillade, at jeg kom ud i køkkenet eller så meget som bar min kop ud i køkkenet. Han var kun tretten år, men også han var ved at blive en lille apostel. Han havde allerede delt det, han kendte til Budskaberne, med sine bedste venner, og unge som de var, var de interesserede i at stille mig mange spørgsmål, og jeg nød altid at besvare dem.

”Mist aldrig modet,” har jeg prøvet at minde mig selv og andre om, ”for der vil være lys for enden af tunnelen. Hold ud, mist aldrig håbet og giv aldrig slip på vor Forløsers ærme. Klyng jer til Ham!” Der kommer altid en påske efter langfredag for dem, som tror. Altid. Det er Guds løfte til os. Og Gud holder Sine løfter.

”Jeg har inviteret dig til Min Banket og gennem dig mange andre … Min søjle, som støtter Mit Kors af Enhed, du skal udstråle lyset fra Viden om Min Herlighed, udstråle i dette mørke lyset fra Min gavmildhed og frygt ikke; Jeg har skænket salvet olie i din mund, så at du kan tale for Mig; vær Min kirkesanger, altid i godt humør; syng for denne generation ved at rejse rundt i verden og sæt altid din lid til Min Nåde; … når du taler, Min elskede, så hold dig altid til sagen; ja, gentag alle Mine ord men med få ord; indsæt juvelerne, Jeg har givet dig, i hvert et hjerte; lad alle vide at Mine Samtaler er mildheden selv; Jeg er med dig; … ”⁹

Vi kan kun skabe en verden af fred gennem Gud. Jesus sagde til alle:

”Jeg vil minde Mine børn om, at min Medfølelse ikke forbliver uberørt, for jeg er Fader til dem; Jeg vil få deres hjerter til at synge for Mig, og de vil indse, at deres bord er tomt udenfor Min Helligdom; de vil forstå, at de vil stivne af sorg og byrder udenfor Min Helligdom; udenfor Mine Arme vil de møde Destruktion og Død; ”¹⁰

”fortæl dem at Fredsfyrsten, den Gud, som er omgivet af Keruber, lagde Sin Krone og Sine kongelige klæder væk for at patruljere barfodet og klædt i sæk¹¹ i verden og manifestere Sin sorg; ligesom Jeg har behandlet dig venligt og tildelt dig en plads i Mit Hellige Hjerte, således vil Jeg behandle resten af Mine børn; … og Jeg vil fuldføre deres rejse med dem;”¹²

¹¹Åb 11:3

¹²1. oktober 1993

¹25. september 1992.

²3. juni 1993.

³1. maj 1992.

⁴20. oktober 1998

⁵16. april 1993.

⁶talien.

⁷11. november 1998.

⁸28. april 2000.

⁹29. august 1998

¹⁰6. oktober 1993

Kapitel 17
Tidernes ende

E n Stemme fra Herlighedens højder udråbte, at Himlens Skatte er bevaret til disse Tidernes Ende. Stemmen bad mig om at skrive alting ned. Den bekendtgjorde:

”Jeg kommer frem som skyerne over jer, alligevel siger mange, at I ikke ser Mig, generation; I flakker frem og tilbage igennem verdens goder, men når det gælder om at se de åndelige skatte, som kan udøses over jer for at klæde jer majestætisk i Mig, ænser I dem ikke;”¹

Herren fortsætter med at forklare, at én af de mest ædle og uvurderlige Skatte er Kundskaben om Gud, eftersom man med den Skat opnår Guds fortrolige venskab og Gud Selv.

Derpå den 3. april 1996 fortæller den samme Stemme os, hvad Han har forudset:

”det er blevet sagt, at ved tidernes ende vil Vore To Hjerter² rejse apostle, og de vil blive kaldt apostle af tidernes ende;

”de vil blive instrueret af Himlens Dronning og af Mig Selv til at stå frem i hver en nation for at forkynde Guds Ord uden frygt, selv når de vil blive gennemvædet af blod fra fjendens ondskabsfulde angreb, skal de ikke knækkes, deres tunge vil gennembore Min Kirkes fjender som et tveægget sværd ved at afsløre deres vranglære; de vil aldrig vakle, og de vil heller ikke kende til frygt, for Jeg vil udstyre dem med modets ånd; den destruktive pisk vil ikke kunne fange dem; de vil vende hver en sten,”

”de vil forfølge synderne, de højtravende talere, de store og de stolte, hyklerne, Min Kirkes forrædere, de vil forfølge dem med Mit Kors i den ene hånd og Rosenkransen i den anden; og Vi vil stå ved deres side; de vil knuse kætterier og bygge trofasthed og sandhed i deres sted; de vil være giftens modgift, for de vil spire som knopper fra Marias Kongelige Hjerte (Jesus mener, at Maria vil forme dem);”

Budskabet om håb er virkelig relevant og helt i overensstemmelse med det, der sker i dag i disse Tidernes Ende. Gud oprejser og former ’Apostle’ på en usædvanlig måde i disse år og kalder dem ’Apostle af Tidernes Ende’. De bliver formet og inspireret af Gud til at handle i overensstemmelse med Hans Vilje og sætte hele verden i flammer, idet de leder den til anger og forsagelse af alle dens tidligere synder. Deres passage vil oprejse åndelig fornyelse, eftersom Helligånden vil være deres Vejleder, deres Trøster og deres Følgesvend.

Udtrykket ’Tidernes Ende’ betyder ikke, at verden vil ophøre eller få en ende. Det skal opfattes som et udtryk for en bestemt tid i historien. Lige nu lever vi i Tidernes Ende midt i en åndelig kamp, som er uset af øjet, men som mærkes overalt omkring os og i højere grad i vor sjæl. I denne kamp mellem det gode og det onde, må vi vælge det ene eller det andet. Kampen afhænger af os. Kun vi har evnen til at vælge, da vi kan spore os ind på konturen af vort liv og beslutte, hvad vi står for, godt eller ondt. I sidste ende vil det endelige udfald på denne kamp blive afgjort af vore valg.

Den åndelige kamp i disse Tidernes Ende er så voldsom, at Gud griber ind på en absolut og uudsigelig måde gennem Sin Helligånd. Det er en tid, hvor Guds Nåde og Barmhjertighed vælder frem i overflod som aldrig før i historien og kalder alle til at omvende sig, før det er for sent. Samtidigt uddeler Helligånden gaver til hele menneskeheden, selv til den ringeste; ikke blot til en fornyelse, men også for at bringe os til at kende Guds Vilje.

Vi har haft mange tegn, der har vist os, at vi lever i de dage, som Skrifterne taler om, hvor Antikrist er i fuld aktion og søger at kontrollere verden for altid.

Her er nogle ord, som Kristus gav mig den 19. april 1992:

” … verden har udvekslet Min Guddommelighed med en værdiløs imitation, et dødeligt menneske, der har opgivet Åndelig Sandhed for en løgn; men det er blevet sagt,³ at den lovløses komme er Satans værk og sker med al kraft og med løgnetegn⁴ og løgneundere og med al uretfærdighedens bedrag over for dem, der fortabes, fordi de ikke har taget imod Kærlighed til Sandheden, så de kunne blive frelst; … Oprørerens magt (Antikrists) er sådan, at han nu uden frygt har vist sig åbent for alle, det er ham, om hvem profeten Ezekiel⁵ talte, ham der hovmodig af stolthed hævder at være Gud, ham der efteraber Sandheden, ham som anser sig selv for Min lige og siger, at han sidder på Min Trone; oprøreren er virkelig Min Kirkes fjende, Antikrist, og det menneske, som afviser den Hellige Treenighed; har I ikke læst: ”hvem er en løgner, om ikke den, der benægter, at Jesus er Kristus? Antikrist er den, der fornægter Faderen og Sønnen; enhver, som fornægter Sønnen, har heller ikke Faderen; den, der bekender Sønnen, har også Faderen; ”” Se 1. Joh 2: 22-23

Med det vil jeg gerne forklare, at det kunne tænkes, at Skrifterne refererer til en ond bevægelse, hvis mestre er under selve Satans indflydelse, idet den ser bort fra hver eneste af Guds Befalinger. Dermed vil de føre krig imod Guds folk og føre verden ud i kaos. Vi behøver blot lytte til nyhederne for at se den moderne forringelse af menneskelige værdier, og hvordan det onde ønsker at få overhånd.

Videnskab og teknologi skaber umådelig materiel komfort for os. Men personlig materiel komfort erstatter ofte menneskehedens morals sande interesser og åndelige kundskab. Alle mennesker ønsker at leve fredeligt og føle sig glade og elskede, men nogle ønsker at opnå deres glæde ved at bruge uetiske metoder, som kan være grusomme og afskyelige i Guds Øjne. Nogle opnår deres glæde for enhver pris; de vil ikke tøve med at påføre andre lidelse i deres stræben efter at tilfredsstille deres selviske intentioner.

Sommetider virker det, som om der er vendt op og ned på verden. Folk siger: ”Så megen uretfærdighed og så megen sorg …” Ja, det er det, jeg mener, når jeg taler om den usynlige og alligevel så nærværende åndelige kamp, som vi lever i. Lad mig præcisere situationen ved at citere Jomfru Marias egne ord fra 15. maj 1990:

”verden er blevet kold, isnende kold, … verden er død for kærlighed; den ligger i et dybt mørke, fordi had, grådighed og egoisme dominerer hele jorden til dens kerne; jeg er rystet over de forfærdelige syner af denne mørke verdens misgerninger og af frafaldet, som er trængt ind i selve helligdommen; katastrofer, hungersnød, lidelser, krig og plager, alt dette har I trukket ned over jer; jorden er selvdestruerende, og det er ikke Gud, der giver jer alle disse ulykker, som mange af jer er tilbøjelige til at tro; Gud er Retfærdig og særdeles Barmhjertig, men ondt fremkalder ondt;”

Djævelen bedrager endnu engang verden med den samme løgn, som han bedrog Eva med: at vi kan være Gud, og dermed ikke har brug for Gud.

Forestil jer for et øjeblik, at alle de mennesker, som gør onde gerninger, i stedet gjorde gode gerninger, at enhver egoistisk person blev uegoistisk, at alle griske handlinger på jorden blev til velgørende handlinger, og at enhver uretfærdig handling blev til en retfærdig handling. Er I ikke enige med mig i, at hvis den situation fandtes, ville der ikke længere være sultne og hjemløse mennesker på jorden? Kan I forestille jer videnskaben blive brugt til at udsende tidlige advarsler om naturkatastrofer frem for at fabrikere våben og udkæmpe krige?

Hvis folk så den virkelige kærlighed i Gud og i mennesker, ville de blive ledt til at elske Gud og hinanden. Hvis folk besvarede Guds anmodning om bøn og bad, ville verden være et ’paradis’ og en hymne af taknemmelighed til Gud. Hvis man accepterede, at der skal være Enhed mellem de Kristne Kirker, ville der allerede være et håb om opfyldelsen af Jesu løfte: ”én hjord og én Hyrde. ”⁶ Hvis folk accepterede Gud, som Apostlene af Tidernes Ende anbefaler, ville Gud allerede være ”alt i alle”.⁷ Hvis folk tog Guds advarsel om Satan alvorligt, ville sidstnævnte allerede være forvist fra menneskenes hjerter og fra verden. Hvis folk ville rette sig efter Guds kald til omvendelse, ville alle mænd og kvinder allerede være Helgener. Hvis alle tog del i det, som Gud siger i dag i Sine Budskaber, ville den personlige historie om hver og én af os og således også hele menneskehedens historie være en Kærlighedssang.

Den 21. juli 1990 gav Herren mig en skræmmende vision. Jeg så, at jeg kiggede ud af et vindue. Det var dagslys, men pludselig begyndte jorden at ryste voldsomt under mine fødder. Jorden bevægede sig op og ned, og jeg hørte en Stemme sige, at jordskælvet var med styrke otte på Richterskalaen. Det stoppede ikke. Jeg kiggede ud af vinduet på himlen igen og så, hvordan den mistede lyset. Jeg stirrede op på himlen og så, at den blev mørkere for hvert sekund, indtil den var som den mørke nat. Derpå, mens jeg iagttog stjernerne, så jeg dem falde, eller det virkede snarere, som om de hastede bort fra den østlige horisont til den vestlige horisont. Det var, som om de forlod himlen. Så stoppede rystelserne, og der var en truende stilhed i mørket. Jeg lagde mærke til, at jeg havde et svagt lys i mit værelse. Jeg kiggede ud af vinduet og så, at der kun var nogle få huse i hele byen, som viste et svagt lys.

Senere den 4. august 1990 blev disse ord givet til mig:

”Retfærdigheden skal snart stige ned – Ecclesia skal genoplives; jorden skal sættes i brand;”

Og igen den 13. december 1992 tilskynder Herren os:

”generation, I har stadig ikke besluttet jer for Mig; hvornår vil I beslutte jer for at vende tilbage til Mig? vil I træde over denne tidsalders tærskel ved flammende ild, ved svovl og en fortærende flamme?”

Den 3. juni 1993 hørte jeg Guds Stemme sige:

”ve de uomvendte, deres lig vil ligge og flyde i denne ørken, den ørken som de selv har anlagt; og englen vil tage røgelseskarret og fylde det med Ilden fra alteret og hælde den ud over jorden (Åb 8: 5), og mens alle ser på, vil der komme et voldsomt jordskælv, elementerne vil komme i brand og smelte;⁸ mange vil flygte til bjergene for at skjule sig i huler⁹ og blandt klipper, de vil kalde på Mig, men Jeg vil ikke lytte, …”

Der er gentagne gange blevet givet mange advarsler som denne, der advarer os om selvdestruktion. Den 3. juni 1994 kaldte Stemmen igen:

”Jeg kommer ikke for at fordømme verden, for Jeg er her for at frelse verden; Jeg er her nu for at advare verden, … hold jer årvågne og bed hele tiden om styrke til at overleve alt det, der skal ske;”

Og igen hørte jeg vor Fader i Himlen sige bedrøvet:

”Jeg ser ned på jorden i dag og ønsker, at Jeg aldrig havde gjort det

… Mine Øjne ser det, Jeg aldrig ønskede at se, og Mine Ører hører det, Jeg gruede for at høre! som Fader synker Mit Hjerte af sorg; Jeg skabte mennesket i Mit Billede, alligevel har de vanæret sig selv, og i dag har mange af dem taget Dyrets træk!”¹⁰

I Budskaberne taler Gud om tre distinkte onde figurer: Antikrist, Dyret og Dragen. Hver af dem har sin rolle at spille i Tidernes Ende. De tre figurer former en triangel.

En berømt eksorcist, fader José Antonio Fortea, skrev i sin bog, Interview with an Excorcist, at:

”Johannes’ Åbenbaring skelner klart mellem de tre nøglefigurer, som vil rejse sig i opposition til Kristus og Kirken i Tidernes Ende: Antikrist, Dyret og Dragen (eller Slangen). Hvor Antikrist er et menneske, er Dyret en politisk magt, som bringer krig til jorden. Det er Dragen, der identificeres som djævelen. Der er ingen tvetydighed eller sammenblanding i Åbenbaringsbogen mellem de tre distinkte virkelige eksistenser.”

Det er vanskeligt at fortolke udtryk, og Bibelen bruger mange udtryk, især når de refererer til djævelen. Nu og da er vi blevet underholdt med film, hvor historien viser djævelen avle en søn. Dette er umuligt. Vi bør ikke glemme, at djævelen er en ånd, og derfor forbliver som en sådan. Dog kan han, som vi har set, trænge ind i mennesker og tage dem i besiddelse, eller han kan plage dem, besætte dem eller friste dem. Når de først er besatte, har djævelen kontrollen og kan nemt handle gennem dem.

Sankt Paulus skriver om Tidernes Ende i Andet Brev til Thessalonikerne kapitel 2. Han taler om, hvordan vi kan skelne, hvornår Tidernes Ende er over os og siger, at der er to givne Tegn.

Det første Tegn er det store Frafald (når folk forkaster den Åndelige Sandhed), hvor vi er nu. Det andet Tegn er oprørets ånd, hvor Satan vil udgive sig for at være Gud, imitere Ham - han vil endog indsætte sig selv på Guds trone og efterabe ham. Herren lærte mig, at man aldrig må tage en passage fra Skrifterne ud af sin kontekst og prøve at forstå eller forklare dens fulde betydning. Han lærte mig at forbinde den med andre Bibelpassager fra her og der for at give en komplet og fuldstændig betydning.

I vort nuværende verdensomspændende Frafald og vor moralske krise ænses appellerne for fred og tilbagevenden til menneskelige værdier ikke, især i de mest industrielt avancerede lande. Hellig Retfærdighed provokeres dagligt time efter time og føjer synd på synd. Sommetider undrer jeg mig over Guds tålmodighed og tolerance og er forbløffet over, hvordan Gud stadig kan tolerere os, og hvorfor Han ikke allerede har udslettet os alle med en stor revselse.

Frafaldet og oprørets ånd er de mest betydningsfulde Tegn på Tidernes Ende, som var nævnt i Daniels Bog. Katedraler bliver solgt, terrorismen tager til, der sker oftere og oftere naturkatastrofer, som bliver stadig mere voldsomme. Mange af os tjener filosoffernes ikke-eksisterende guder. Den 1. juni 2002 sagde Herren:

”i dag søger folk falske guder¹¹ og følger alle slags hedningesystemer¹² for at opnå viden og magt, tror de; så bliver verden nok så charmeret af krystallers skønhed, blades skønhed, elementer, som de sætter over Min Almagt, eftersom de beder om helende kraft fra dem i stedet for den nådefulde og helende kraft fra Min Helligånd; hvis de er imponerede over deres form (krystaller), lad dem udlede fra dem, hvor meget mægtigere Han er, som formede krystallerne, bladene og deres lige, Forfatteren til dem alle! …”

Mennesket har tendens til at gøre brug af stiger og klatre op til ejendele og skatte af denne verden, som slides op og ikke varer ved, i stedet for at gribe efter Himlens virkelige skatte.

Den økonomiske krise er endnu et stort tegn til menneskeheden. Nu knuser den Almægtige Gud Mammon, som repræsenterer pengeguden, og hvem verden har bøjet sig for i støvet og tilbedt, hvilket har bragt egoisme, krige og ondskab i hjerter i stedet for Guds kærlighed.

På trods af verdens ondskab og gudløshed elsker Gud os stadig og forsikrer os om, at Han vil genopbygge, hvad Satan har revet ned. Dette er, hvad Han sagde den 6. maj 1992:

”i dag kaster Satan alt sit had op på jorden; i sit raseri kaster han sig over landene og fælder dem; han ødelægger og skaber katastrofe efter katastrofe, men med stor magt skal Min Hånd bygge alt det op, som han har hærget;”

Midt i vort nuværende Frafald giver Herren os et tegn på håb i denne Tidernes Ende: Tegnet på håb er en fornyelse, som Herren kalder den ”Anden Pinse”. Ufortjente gaver bliver uddelt til os såsom: tungetale, profetiens gave, helbredelsens gave, kundskabens gave og så videre. Kort sagt er det, der gives til os, alt det, der er Himmelsk.

Selv når en sjæl er åndeligt død, og hendes ’dødsstank’ når himlen, stiger Helligånden i disse nådens og barmhjertighedens tider pludseligt og uventet ned på den sjæl og blæser et åndedrag af opstandelse ind i hende for at genoplive hende. Derpå sætter Han sjælen i flammer og nedbrænder til roden alt det, der er ondt og uhelligt. Helligånden løfter hende i Sin kærlighed og får hende til at smage Guds mildhed. Forvandlet og optændt af Guds mildhed løber sjælen med glæde ud og bliver derefter et kraftfuldt vidne for Gud. Fra at være en grav bliver hun forvandlet til en Katedral.

I Johannes’ Åbenbaring 21: 1-2 står følgende skrevet i metaforiske udtryk:

”Og jeg så en ny himmel og en ny jord. For den første himmel og den første jord forsvandt, og havet findes ikke mere. Og den hellige by, det ny Jerusalem, så jeg komme ned fra himlen fra Gud, rede som en brud, der er smykket for sin brudgom.”

Dette er, hvad Herren sagde i et af Sine Budskaber fra 3. april 1995:

”de Nye Himle … vil være, når Min Helligånd vil blive udgydt over jer alle fra oven, fra den højeste Himmel; … for at gøre jeres sjæl til en Himmel, således at jeg vil blive herliggjort i den Nye Himmel …

”lad Min Helligånd få en Ny Jord til at trives i jeres jordbund, således at jeres første jord, der var djævelens ejendom, nedbrydes; så vil Min Herlighed endnu engang lyse i jer, og alle de åndelige sædekorn, som Min Helligånd har sået i jer, vil spire og gro i Mit guddommelige Lys;”

I dette budskab fra vor Herre repræsenterer ’den Nye Himmel og den Nye Jord’ metaforisk vor sjæls tilstand. Før denne fornyelse var sjælen i sin syndefuldhed som himlen oplyst af nattemørke. Men med Helligåndens Nærvær i hende, lyser sjælen nu inde- og udefra som tusind konstellationer af lys, for hun har modtaget hele Guds strålende Herlighed.

Hvad angår den Nye Jord var sjælen før sin fornyelse gold og tør som en ødemark. Med Helligåndens visitation i hende er hun blevet til en Ny Jord, et paradis, en Edens Have for Gud, for sædekornene, der blev sået i hende var Guddommelige, Himmelske sædekorn.

Byen, Jerusalem, repræsenterer også vor sjæl. Vi er Helligåndens bolig og kan kaldes en Helligdom, Hellig Bolig, Telt, Guds By, Jerusalem … Efter denne fornyelse kan vi sige, at det gamle Jerusalem ikke er mere; hun blev fornyet til et nyt Jerusalem. Med andre ord findes hendes ’gamle jeg’ ikke mere, men det nye jeg, transformeret til Helligåndens lys, er nu det Nye Jerusalem, som kommer ud af Himlen fra Gud. Denne by blev Guds og havde ikke længere brug for solen eller månen til at lyse, eftersom den var oplyst af Guds strålende Herlighed, som skinnede på hende.

I den transformation er sjælen nu som en smuk brud smykket for sin Brudgom, fordi hun er iklædt Kristus. Brudgommen, som er ingen anden end vor Skaber,¹³ vil derpå bære Sin brud ind i bryllupskammeret, det vil sige ind i Hans Hjerte.

Jesus fortæller os:

”sig derfor til jeres sjæl, Mine elskede: ”hvil kun i Gud for Han er jeres håbs eneste kilde;” lad jeres hjerte juble og jeres sjæl blive fornyet, for i disse tider skænker jeg Min nåde over menneskeheden som aldrig før i historien;”¹⁴

Jesus Kristus undrer sig over, hvorfor vi har så svært ved at opfatte Tidens Tegn og talemåderne i Skrifterne. Den 6. oktober 1993 spørger Han os:

”i dag er figentræets grene spændstige og dets blade springer ud; kan I stadig ikke opfatte Tiderne; hvorfor er det, at så mange af jer ikke kan læse og forstå Skrifterne? hvorfor er det, at de fleste af jer har mistet fatteevnen? har Jeg ikke sagt: hold jer årvågne? Mine børn, Mit Rige bliver tilbudt jer i dag, gå ikke forbi det uden at ænse det; lad heller ikke Mit Rige overhale jer; overse ikke Min Kærlighed; kom, Jeg er altid med jer;”

Der er blevet givet mange fortolkninger af bortrykkelsen,¹⁵ som forklarer, at bortrykkelsen er fysisk. De glemmer, at Jesus for det meste taler enten metaforisk eller i lignelser. Vedrørende dette emne er her ordene fra Jesus, som jeg modtog den 20. juli 1992:

”… tillad Mig at forsegle din pande med Min Helligånds segl; tiden for udskilningen er kommet, regnskabets time er inde; Jeg sagde til alle, at Jeg skal komme over jer som en tyv, når Jeg kommer tilbage, vil ingen mistænke noget; så tages den ene af to mænd med, og den anden lades tilbage, den ene af to kvinder tages med, og den anden lades tilbage; Høsten er næsten klar til at blive høstet, og utallige lig vil lades tilbage, når Jeg siger: ”Jeg Er her!” Derpå vil Jeg sige til Min Engel:¹⁶ ”timen er kommet til at sortere og udskille alle, som ikke er Mine, udskil alle dem, som vedkendte sig Mig, fra dem, som ikke har villet følge Min Lov, udskil dem, som tillod og tog imod Min Helligånd til at være deres Vejleder og deres Fakkel, fra dem, som i deres frafald gjorde oprør imod Mig;¹⁷ udskil dem, som er mærket med Lammets Segl på deres pande, fra alle dem med dyrets navn eller med nummeret 666;” Tiden er inde, og Jeg mærker Selv Mit folk med Mit Navn og Min Faders Navn;”

Guds pædagogik – Hans lære – er på en måde at gentage Sig Selv på forskellige måder, således at alle forstår Hans Ord. Det efterfølgende år, den 23. december 1993, forklarede Herren mig endnu en gang ovenstående passage. Her er Hans Ord:

”… figentræet har allerede dannet sine figner, og vinstokkene har allerede blomstret; datter, kan du ikke se det? har du ikke lagt mærke til Mit Tegn i Himlen?¹⁸ lyt og skriv: generation, Jeg har sendt jer, og Jeg sender jer stadig Mine engle¹⁹ for at samle Mine udvalgte fra de fire vinde fra den ene ende af himlen til den anden, … jeres verden af i dag vil hurtigt slides op; Jeg sender jer Mine engle for at samle Mine udvalgte, Mit folk for at forny Min Kirke; har I ikke lagt mærke til det? har I ikke forstået det? ser I stadig ikke Mit Tegn? ”i dag bortrykker Min Helligånd én af to, indhyller ham i Sin flammende Ild og sender ham ud for at være et vidne for den Højeste; Min Helligånd løfter én, mens Han lader en anden tilbage i støvet blandt støv, én tages med, én lades tilbage;²⁰ Min Helligånd blæser som vinden, hvor den vil; man kan høre lyden, men kan ikke sige, hvor den kommer fra, eller hvor den blæser hen … i jeres dage blæser Min Helligånd over jer den ene vej og den anden vej; Hans Åndedrag er som en strøm, der flyder i alle retninger, og overalt, hvor strømmen flyder, springer frugttræerne ud med blade, der aldrig visner, men er helbredende, og alle, der spiser af dem, bliver helbredte; … hvordan kan det være, at I ikke kan se Min Helligånds blændende Lys? I dag skinner Min Helligånd i himlen som lyset fra syv dage i én; er dette Tegn fra Menneskesønnen, som viser Sig i himlen,²¹ ikke nok for jer? Min Helligånd samler og frelser den spredte flok som en hyrde, der samler Sin flok; Jeg åbenbarer skjulte og ukendte ting for jer, generation, Jeg åbenbarer disse ting for jer på det mest gunstige tidspunkt; om I vender jer til højre eller til venstre, vil I se Min Helligånds strålende Tegn i himlen, og jeres ører vil høre: ”JEG ER Den!²² JEG ER er med jer i hjertet; JEG ER er her for at opbygge jeres håb, jeres styrke, jeres tro og jeres kærlighed; ””

Disse passager er Ånd. Vi lægger mærke til, at Ånden virkelig er i fuld gang med at forny Guds skabning. Helligånden befrier vor ånd fra synd. Kød er kød. Så bortrykkelsen er ikke i kødet, men i ånden. Når Jesus taler om lig og død, er det også i ånden, for synd dræber os åndeligt.

I det følgende budskab, givet den 12. april 1997, prøver Gud at ruske op i os og vække vor letargiske ånd for at få os til at se Tidernes Tegn.

”jorden er i oprør, og der bliver udgydt så meget uskyldigt blod; men det er også tidernes tegn; Satan og hans mørke domæne kaster op på jorden, og bringer trængsler såvel som splittelse ind i familier; de oprejser falske profeter rundt om i verden, der ligeledes udfører tegn og varsler, men det er for at også de udvalgte kan falde for deres forræderi;”

Desværre fejlbedømmer verden endnu engang Tiderne og kan ikke forstå dem. Hellig Nåde blæser over os, og i vort mørke lægger vi ikke mærke til det. Gud siger, at mange af os bærer krig i vore hjerter, ikke fred, og at krigen, som bæres i vore hjerter, blotlægger sig selv. Igen kan Jesu ord her vise en klarere vision af, hvordan vor verden er faldet ind i mørke, og hvordan Hans Hånd er strakt ud for at hjælpe os.

Den 10. juni 1992 sagde Kristus:

”som aldrig tidligere rækker Jeg i disse tider Min Hånd fra oven for at frelse jer fra det ondes kræfter, som er klar til at blæse den smule lys ud, som er tilbage i jer, og tvinge jer til at opholde jer i mørke; så sig ikke: ”der er ingen til at frelse mig og ingen til at hjælpe mig,” og at hjælp nægtes jer; påkald Mig med jeres hjerte, og Jeg vil komme flyvende til jer …”

Og i en anden passage den 17. september 1992:

”Jeg er blid og ydmyg af hjertet, og Jeg kender til alt i jeres hjerter, så spørg Min Ånd, og Min Ånd vil komme jer til hjælp; Ånden beder jer nu om at bede denne bøn ofte:

”Jesus, hverken liv eller død, eller engle eller magter eller noget nuværende eller kommende eller kræfter eller noget i det høje eller i det dybe eller nogen anden skabning kan skille mig fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre;²³ jeg sværger, at jeg vil forblive Dig trofast, det er mit højtidelige løfte; hjælp mig med at holde dette løfte for evigt og altid; amen;”

Uden Gud i vort liv vil der ikke være fred. Uden en forandring af hjertet og uden kærlighed til din næste vil vor verden fortsætte med at være i kaos. Så enkelt er det. Uden livsværdier er vi på vej mod en større ødelæggelse, som er forårsaget af os og ingen andre.

Det er det valg, I er stillet overfor.

¹Marts 2001.

²Udtrykket, Vore To Hjerter, repræsenterer Jesu Hjerte og Hans Moders Hjerte.

³2 Thess 2:9-12.

⁴Når Satan efteraber Gud, kan han give selv stigmata, som han har givet til nogen, der tilhører New Age sekten.

⁵Ezekiel 28:1.

⁶Joh 10:16.

⁷1 Kor 15:28.

⁸2. Pet 3:12.

⁹Åb 6:15.

¹⁰15. april 1996.

¹¹Religioner.

¹²Som bioenergiske øvelser…

¹³Esajas 54:5 ”For din skaber tager dig til hustru, Hærskarers Herre er hans navn;”

¹⁴3. august 2001.

¹⁵Matthæus 24: 40-41.

¹⁶Hentydning til lignelsen om ukrudtet, Matthæus 13: 24-30.

¹⁷Dette afsnit bekræfter Sankt Paulus’ profeti i 2 Thess 2: 1-12.

¹⁸Matthæus 24:30.

¹⁹Her betyder engle budbringere. De udvalgte, som Gud sendte til verden, bærende på Hans Ord.

²⁰Igen, vi ved for eksempel ikke, hvorfor én og ikke den anden i den samme familie løftes i Ånden, omvendes og sættes i flammer med Guds kærlighed.

²¹Matthæus 24:30

²²Joh 18:6 og 8

²³Rom 8: 38-39

Vassulas Mission

N år hun bliver spurgt, hvor man finder løsningen til at gøre verden bedre, er Vassulas svar: ”Først skal du angre, dø hen fra dit ego, komme tilbage til Gud og bede; det er min medicin til en usund og syg verden”.

Vassulas oplevelser har fået troende fra mange kristne denominationer til at rejse det samme spørgsmål, som profeter fremprovokerede i tidligere tider: Rækker den Almægtige Gud ned til jorden og taler til mennesker?

Den interesse, som Vassulas mission har skabt over hele verden i over tyve år, er en klar indikation på, at mange kristne mener, det er tilfældet, og at Gud fortsætter med at åbenbare Sig gennem hele den kristne æra og ind i vore tider.

Hovedtemaet i de budskaber, Vassula modtager, fortsætter med at være foreningen af Kristi Legeme, men samtidigt har hendes mission nået og er blevet modtaget af folk fra alle trosretninger inklusive hinduer, muslimer, buddhister og andre. Faktisk har mange tusinde fra disse trosretninger deltaget i hendes møder, og nogle har sluttet sig til hende på Sandt Liv i Gud pilgrimsrejserne. Vassula bliver jævnligt inviteret til at deltage i økumeniske og tværreligiøse konferencer rundt om i verden og har talt om How to Obtain Peace in the Holy Land i de Forenede Nationers hovedsæde i New York.

Bedegrupper og kontakter

G ud bad Vassula om at danne bedegrupper. De er økumeniske af natur og kaldes Sandt Liv i Gud Bedegrupper og har nu bredt sig til flere end 77 lande rundt om i verden inklusive over 30 stater i USA.

I Danmark findes der Sandt liv i Gud bedegrupper i Esbjerg, Grønland, Helsingør, Lyngby, København, Odense og Åbenrå.

Kontaktinformationer til de danske bedegrupper findes på www.sandtlivigud.dk.

Information om bedegrupper i andre lande, og hvordan man starter en bedegruppe, findes på www.tlig.org/en/spirituality/ prayergroups.

Pilgrimsrejser og Retræter

E fter dannelsen af bedegrupper blev Vassula bedt om at kalde de forskellige Kirker til at bede sammen, til at tilbede og gå i dialog om Enhed. Siden da har Vassula med hjælp fra andre arrangeret pilgrimsrejser, og de finder nu sted hver andet år. På pilgrimsrejserne er der hver dag en kirkelig tjeneste, som hver gang holdes af præsterne fra forskellige kristne denominationer. Med Vassulas ord: ”Det, der finder sted under tjenesterne og møderne, når alle samles, er så herligt, fordi alle disse Kirker af forskellige denominationer allerede har haft – på uofficiel vis – en forsmag på den Enhed, der skal komme. ” Information om kommende retræter kan findes på www.tlig.org.

At udøve velgørenhed

B udskaberne, som Gud har givet til Vassula, er ikke kun til kristne, men er til alle mennesker, og det er klart, at vor tro skal omsættes til handling og vor kærlighed oversættes til tjeneste for andre.

I 1997 oplevede Vassula en vision af Jomfru Maria lige udenfor Kristi fødested i Betlehem. I den vision fortalte Jomfru Maria hende, at udover at give folk åndelig føde er der også brug for, at hun giver folk håndgribelig føde. I et andet budskab minder Jesus Vassula om at: ”hvad du gør for de mindste, gør du for Mig. ” I samarbejde med mange frivillige har Vassula nu etableret huse – kaldet Beth Myriams, hvilket betyder Marias Huse – i 16 lande rundt om i verden. I disse hjem, som er åbne for alle mennesker uanset trosretning, tilbyder de mad og omsorg til dem i nød, og nogle yder også lægehjælp og skolegang. Information vedrørende Beth Myriams kan findes på www.tlig.org.

www.bethmyriam.org

Sandt Liv i Gud

D en originale engelske udgave af Sandt liv i Gud Budskaberne modtaget af Vassula Rydén mellem 1986 og 2021 er udgivet i to bind på engelsk og flere andre sprog.

Alle budskaber og fuld information om Sandt liv i Gud findes på www.tlig.org/da